![Jesenske kombinacije barv gradu Snežnik FOTO: NMS](https://www.delo.si/media/images/20211124/1076387.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
Grad Snežnik je kot časovni stroj. Čim se zapeljemo po dovozni poti proti dvorcu s snežno belimi zidovi, se zdi, kakor da smo se preselili v drug čas. Zvok avtomobilskih koles se z le malo domišljije spremeni v topot konjskih kopit in drdranje kočije, ko stopimo skozi stara grajska vrata, pa nas prežame občutek, da smo prišli v aristokratsko poletno rezidenco, v kateri se moški pravkar odpravljajo na lov, dame sedijo na divanih in vezejo, otroci tekajo po stopnicah, med njimi pa neslišno šviga služinčad.
Najbrž je krivo to, da ni veliko dvorcev v Sloveniji, ki bi ostali tako rekoč nespremenjeni od zadnjih knežjih lastnikov in bi bilo v njih toliko ostankov preteklosti, da se obiskovalcu zdi, kot da se preteklost gradu, katerega arhitekturna zasnova sega v 10. in 11. stoletje, odvija pred njegovimi očmi. Že vhodna vrata nosijo brazde zgodovine, vidne udarnine z ostrim orodjem. Kmečki upor? Vodnica – ogled gradu je mogoč samo z vodstvom – je pritrdila: »Kmetje so prišli zahtevat odpravo tlake. A ker takrat novice niso potovale tako hitro, niso vedeli, da se je to medtem že zgodilo. Zato so jim ob prihodu rekli, naj vendar ne razbijajo vrat, saj je tlaka odpravljena, in tako so se razšli.«
Ker so na snežniškem posestvu v drugi polovici 19. stoletja zasledili le od štiri do šest medvedov so sklepali, da je ta zverina ogrožena živalska vrsta, zato so ga zaščitili, to pa so po pripovedovanju sogovornice nato prenesli na nekatere druge živalske vrste (risa, sovo uharico). Zasluga zadnje knežje družine je tudi ponovna naselitev jelenjadi v gozdove ter naselitev in vzgoja potočnih postrvi in rakov v poglobljenemu in razširjenemu grajskem ribniku.
Grad je prvič omenjen leta 1269 v povezavi z gospodi Snežniškimi ali Schnebergi; sledili so jim Rauberji in Lambergi, ki so ga v 16. stoletju povečali in mu dali renesančno podobo, pa družine Scheyer, Pranckh, Raumschissl, Eggenberg, Auersperg, Lichtenberg in nazadnje Schönburg-Waldenburg, natančneje kneza Herman in Ulrich ter kneginja Ana. Njihov ded je grad kupil, ne da bi kdaj stopil vanj. In tudi ta nakup ima zanimivo predzgodovino, ki nam jo je razkrila Majda Obreza Špeh.
Ogledi gradu Snežnik potekajo vsako polno uro, in sicer od torka do nedelje od 11. do 15. ure. Letos ga je obiskalo okoli 13.530 gostov (zaprt je bil od januarja do konca aprila), lani, ko je bil zaradi epidemije zaprt še dlje, jih je bilo pol manj. V letu 2019 so našteli 18.780 obiskovalcev.
Predzadnja grofovska družina Lichtenberg, znana po velikem številu potomcev in osebnih tragedij, je na gradu preživela skoraj 140 let, a ga je morala zapustiti zaradi gospodarskega propada. Leta 1832 je sicer sprejela loterijsko posojilo za rešitev posestva, vendar se je izkazalo za neuspešno. Glavni dobitek je bilo posestvo z gradom ali 250.000 goldinarjev, vendar se je srečni dobitnik – ogrski (madžarski) kovaški vajenec – raje odločil za izplačilo v denarju. Rešitev je bila dražba, ki pa so jo izvedli šele leta 1853; na njej je snežniško gospodstvo za 800.000 goldinarjev kupil nemški knez Otton Viktor Schönburg-Waldenburg, ki pa je umrl že šest let pozneje.
Posestvo je v oporoki namenil svojemu tretjerojenemu sinu Juriju (izmed devetih otrok). Dedič je prišel na ogled kmalu po očetovi nenadni smrti, že leto pozneje pa je prekinil vojaško službo v avstrijski armadi in se lotil obnove gradu. Dozidati je dal tretje nadstropje, stolpiča, teraso, pod katero je klet, povišati obrambno obzidje, napolniti prostore z dragocenim pohištvom, okolica pa se spremenila v slogu angleških vrtov. Grad Snežnik je postal poletna rezidenca, v katero je prihajal z družino, ženo Luiso in tremi otroki – Hermanom, Ulrikom in Ano – v času lovske sezone.
Družina je sicer živela pri Dresdnu, v Kozarišče pri Starem trgu pri Ložu so se pripeljali s kočijami (pozneje z železnico do Rakeka) in s seboj vzeli kajpak vse in vsakogar, ki so ga potrebovali, tudi učitelja za otroke, ter vabili v goste sorodnike in ugledne prijatelje iz evropskih držav. V vmesnem času so posest vzdrževali domačini, poleti so se služabniki tudi preselili tja in skrbeli, da je družina dobila vse, kar si je zaželela. O tem priča zanimiv komunikacijski sistem s cevmi, s katerim so bili služabniki povezani s sobami knezov. Ob ureditvi elektrike leta 1924 so ga zamenjali s sobnimi zvonci, ki so bili povezani z elektromagnetno napravo s številkami sob.
V vsakdan knežje družine se lahko vživimo že v jedilnici, ki je ostala nespremenjena. Na steni je jedilnik, ki priča, kaj so gospoda in ostali, kakor piše, jedli od 9. do 15. julija 1906. Juho z makaroni, govejo pečenko z zdrobovimi svaljki in polnjene paradižnike je tisti ponedeljek dobila gospoda za kosilo. Ostali pa – juho in pečena jetra s krompirjem.
V naslednjih dveh nadstropjih vstopimo v intimnejše prostore. Knez Herman in kneginja Ana nista imela otrok, zato sta si delila prvo nadstropje, Ulriku, ki je imel tri otroke, pa je pripadlo celotno drugo. Hermanu se najintimneje približamo, ko vidimo njegovo prenosno sobno stranišče, edino na gradu, Ani nemara z ogledom sobe njene spletične, ki je bila tudi njena prijateljica, vrvežu v Ulrikovi družini z otroško sobo, družabnemu življenju vseh pa z vstopom v tretje nadstropje, kjer so gostili obiskovalce, jim razkazovali darove v posebej opremljeni egipčanski sobi (po ljudskem izročilu je bila oprema poslovno darilo premožnega Egipčana Hermanu) ali povabili na gledališko predstavo. O kratkočasenju otrok veliko pove tudi španska stena, oblepljena s časopisnimi izrezki iz druge polovice 19. stoletja, ki so jo uporabljali ob predstavah.
Kako je vse to ostalo ohranjeno? Družina je bila nazadnje na gradu pred drugo svetovno vojno. Da je med slednjo ostal nepoškodovan, je po besedah Majde Obreza Špeh zasluga upravitelja posestva Leona Schaute, saj mu ga je z diplomatskim nastopom uspelo ubraniti kar pred tremi vojskami, italijansko, nemško in partizansko. Med vojno je delo na posesti potekalo pod njegovim nadzorom in kakor so dopuščale razmere. »Spomladi 1946 je bil izdan razglas o zaplembi premoženja – po naših informacijah naj bi bil grad s posestvom izplačan oškodovancem po končani vojni z meddržavno vojno odškodnino – in grad je postal protokolarni objekt zaprtega tipa,« je povedala sogovornica.
Do 60. let prejšnjega stoletja so tja prihajali na počitnice funkcionarji izvršnega sveta, v 70. letih se je postopoma začel odpirati javnosti kot muzej bivalne kulture zadnjih fevdalnih lastnikov, v 80. letih so v njem že prirejali kulturne prireditve in civilne poročne obrede. Grad Snežnik je skupaj z gospodarskimi poslopji (grajsko pristavo) in parkom razglašen za spomenik državnega pomena, obnovili so ga med letoma 2005 in 2008.
Obisk gradu Snežnik lahko povežemo z ogledom bližnje Križne jame. Jama je naravno ohranjena, brez električne napeljave, zato je doživetje še toliko večje. Za ogled se je treba napovedati, predvsem pa preveriti urnik. Krajši obiski trajajo dobro uro in vključujejo vožnjo s čolnom po enem od številnih jezerc. Daljši ogledi trajajo štiri ali sedem ur, rezervacije sprejemajo za več kot leto vnaprej. Za prvega namreč sprejmejo le tisoč, za drugega pa sto obiskovalcev na leto.
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji