![Nastali so gradovi in grajski vrtovi ... FOTO: Črt Piksi](https://www.delo.si/media/images/20220915/1281670.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
Dva milijona lego kock. Številka se zdi magična, ne le za otroke, ampak tudi za odrasle, ki so še ohranili spomin na neskončne možnosti ustvarjanja in grajenja s to priljubljeno igračo. Približno toliko kock – kajti zares štel jih ni nihče – je od nedavnega v Muzeju za arhitekturo in oblikovanje (MAO) v Ljubljani, kjer že snujejo, kdo (in navsezadnje kako) se bo z njimi igral.
To je megalodon, so razigrano hiteli praviti Nik, Jakob in Aleksander, medtem ko so v veliki škatli brskali za modrimi lego kockami in dodajali še zadnje koščke k svoji upodobitvi tega že izumrlega primerka največjega morskega psa, kar jih je kdaj plavalo v svetovnih oceanih. Otroci, ki so se udeležili poletne male šole arhitekture v zadnjih počitniških dneh, so namreč prvi preizkusili kocke iz zbirke, ki je po novem v oskrbi MAO, ter pokazali, kako pomemben gradnik v dojemanju arhitekture je lahko ta priljubljena igrača.
Kakšne možnosti ponuja, je ob njih ugotavljala tudi Natalija Lapajne, muzejska svetovalka, ki v omenjenem muzeju že več kot desetletje vodi poletno šolo arhitekture. »Ob tem se otroci učijo, kako razmišljati, kako dojemati prostorskost. Sledenje navodilom, dešifriranje vrstnega reda, razumevanje količine, simetrije, vzorcev in lokacije kock jim pomagajo razvijati njihove matematične sposobnosti in prostorsko zavest ter jih spodbujajo pri razvoju reševanja problemov, hkrati pa tudi k izražanju lastne domišljije. Otroci postanejo pripovedovalci zgodb.«
Na začetku devetdesetih let je sodelovanje z Legom zaradi razpada Jugoslavije in vojne ter navsezadnje zaradi propada številnih podjetij, med njimi Emona Commercea, nekoliko zastalo. Mija Razpotnik je takrat kot številni drugi ostala brez zaposlitve, a nikoli brez dela, je vedro dejala. Odprla je svoje podjetje in med drugim dobila možnost nadaljevati predstavitve Lega; zastopstvo tega podjetja je sicer medtem prevzela Emona Obala. »Takrat smo dobili veliko kock in organizirali številne dogodke, na primer na ptujskem gradu, v Bistri, Črnomlju, Ljubljani, kjer smo pripravljali Pravljični svet Cankarjevega doma,« je naštevala sogovornica. Povezali so se tudi s šolami in zvezo prijateljev mladine ter pripravljali dogodke ob begunskih centrih, da so se lahko otroci igrali in povezovali med seboj. »To so bili čisto drugi časi,« se je spominjala, »bili smo entuziasti.« Tako se je zgodilo tudi, da so za posamezne dogodke le kakšen dan ali dva prej dobili kocke, zato so jih morali pogosto kar doma, v družini in s povabljenimi prijatelji, tako rekoč čez noč sestaviti v vse mogoče modele.
Ko je Emona Obala zašla v težave, se je podjetje Lego odločilo za enotno zastopstvo za vso regijo in tukaj so v igro vstopili Madžari, je pripoved sklenila Mija Razpotnik. S tem se je uveljavil precej drugačen pristop z direktnim marketingom, torej prodajo igrač na dogodkih, čemur je sogovornica, kot pravi, nasprotovala. »Kakšen grenak priokus potem ostane, če gre en otrok domov praznih rok, drugi pa z veliko škatlo,« se je vprašala.
Tako se je nehalo njeno sodelovanje z Legom, ostale pa so lego kocke za celo skladišče. Sčasoma so bili stroški skladiščenja previsoki, zato je začela iskati novega skrbnika in ga našla v MAO. »Prepričana sem, da jih bodo dobro uporabili,« je za popotnico celi plejadi drobnih kock še dejala Mija Razpotnik.
V muzeju za arhitekturo, zlasti na njihovem oddelku za izobraževanje, ki ga vodi Natalija Lapajne, so se donacije razveselili, saj so se že več let ukvarjali z vprašanjem, kje in kako dobiti osnovne gradnike za arhitekturo in oblikovanje. Na oddelku posebno pozornost namenjajo otroški igri in pripravljajo ustvarjalne delavnice, na katerih otroci z lastno kreativnostjo odkrivajo arhitekturo, oblikovanje in fotografijo v vsej raznovrstnosti. Izvrsten primer igrače, ki je danes bolj ali manj samo še nostalgičen spomin na otroštvo generacije že v zrelih letih, so bimo kocke, ki so jih izdelovali v Mehanotehniki Izola. Te so danes del zbirke oblikovanja MAO, saj so bile predstavljene kot sestavljanka BIMO (Konstruktor) leta 1979 na 8. bienalu industrijskega oblikovanja (BIO 8). To igračo so pridobili tudi kot pripomoček za igro in jo otroci še vedno radi uporabijo.
Kako lego kocke posrkajo v svet domišljije tudi malo večje otroke in odrasle, dokazujejo številna tekmovanja, celo šovi v sestavljanju, navsezadnje pa tudi Rok Žgalin Kobe, slovenski arhitekt, ki že več let ustvarja za Lego. Kakor je pred dvema letoma povedal za Delo, se je kot otrok rad igral z legicami in tudi zato postal arhitekt. Njegov podpis nosi več kot 30 modelov iz serije Arhitektura, med njimi so rimski Kolosej, londonski Big Ben, tokijski Hotel Imperial, sedež Združenih narodov v New Yorku in znameniti Kip svobode, Eifflov stolp v Parizu ali supernebotičnik Burdž Kalifa v Dubaju …
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji