![Babno polje kot najvišje ležeče kraško polje v Notranjskem podolju zaključuje Notranjsko. FOTO: Alenka Veber](https://www.delo.si/media/images/20220315/1152977.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
Loška dolina je komaj uro in še nekaj oddaljena od glavnega mesta, pa vendar velja za odmaknjen kotiček Slovenije. Pravijo, da v vsakem letnem času odstira čudovite prizore, a je zaradi najhladnejšega kraja v Sloveniji, Babnega Polja, zelo zanimiva prav v dneh, ko veje hlad. Ob res ostrih zimskih popoldnevih je mraz mogoče tudi videti, doživeto pripoveduje Alenka Veber, vodnica po osrčju Notranjske in širše. Obiskali smo jo v zadnjih zimskih dneh, prav tako še enega večnega snovalca idej v Loški dolini, Benjamina Žnidaršiča.
Turizem je ena od dejavnosti, ki so jih zavodu dodali v zadnjih letih. »Oče mi je zapustil precej veliko domačijo, a kot invalid na kmetiji ne morem delati. Na zvezi paraplegikov sem bil dolgo referent za kulturo, zato sem razmišljal, da bi bilo dobro, če bi na podeželju naredil nekaj inovativnega na kulturnem področju, skupaj z izobraževanjem, medgeneracijskim sodelovanjem ...« pripoveduje Žnidaršič. Začeli so z dejavnostjo, na katero ima sam zelo ljube spomine iz otroštva – z branjem pravljic najmlajšim ob peči in ustvarjanjem. Zlagoma so se pridružili starši, pripravljati so začeli izobraževanja za kmete, druženja za vaščane, kuharske tečaje, gostiti aktiv kmečkih žena … »Pri nas se zadržujejo vsi tisti, ki radi kaj počnejo,« preprosto opiše.
Tudi hostel, ki je pred petimi leti med drugim dobil nagrado snovalec Slovenske turistične organizacije za ustvarjalne in inovativne ideje v turizmu, je nastal nekako spontano, povod pa je bilo iskanje financiranja kulturne in druge dejavnosti. »To je najlaže narediti z oddajanjem sob,« si odgovori sogovornik, pri čemer niso uredili le nekaj sob, ampak celo hišo, ki je povsem prilagojena invalidom, ter še apartmaja za družine.
Gibalno ovirani gostje so pogosto pomirjeni že, ko pokličejo in slišijo, da je pri načrtovanju prenočišč sodeloval nekdo, ki je na invalidskem vozičku in torej pozna vse mogoče ovire. »Recimo v kopalnicah je pomembno, da pod umivalnikom ni omarice in da je prostor za odlaganje. Za stranišča je najbolje, če so čisto navadna, morajo pa imeti zraven nekaj, česar se lahko primemo. za tiste, ki ob postelji uporabljamo dvigalo, je pomembno, da posteljni okvir ne sega do tal,« našteva Žnidaršič, ki je na invalidskem vozičku od 27. leta, ko je nesrečno padel s češnje. »Hoteli pogosto zagotavljajo, da so dostopni za invalide, potem pa prideš tja in vidiš, da ni tako.«
Dostopnost pa ni povezana samo z arhitekturnimi rešitvami, ampak tudi z drugimi dejavnostmi. »K meni so že prej pogosto hodili prijatelji in smo skupaj kolesarili,« pravi sogovornik. Iz tega je vzniknila ideja, da bi nabavili ležeča kolesa in priklope za invalidske vozičke ter pripravljali vodene kolesarske ture. Imajo tudi kombi, s katerim lahko prevažajo ljudi na invalidskih vozičkih. Dostopni turizem, ki bo kmalu izšel v brošuri, je sicer še eden od projektov Benjamina Žnidaršiča, v katerem opozarja, da živi na svetu milijarda ljudi, torej približno 15 odstotkov prebivalstva, ki potrebuje prilagojeno okolje, in prav ta skupina je ena izmed prezrtih v turistični dejavnosti.
Doživetja, ki so gibalno oviranim ljudem sicer nedostopna, so jim v zavodu približali z virtualno resničnostjo in tako se lahko s pomočjo VR-očal udeležijo splavarjenja, opazujejo sečnjo v gozdu, se sprehodijo na Snežnik ali si povsem od blizu ogledajo medveda. Opazovanje medveda je sicer doživetje, ki v Loško dolino pritegne precej ljudi, zlasti maja, je povedala Sanja Ivić, ki v okviru zavoda Ars Viva skrbi tudi za hostel. A gostje začnejo prihajati že kakšen mesec prej, največkrat so to skupine, denimo gledališke, ki jih v kratkem pričakujejo na festivalu Oder miru. Ob hostlu je namreč amfiteater, nad njim prav zdaj urejajo prostor za šotore, kjer Majda Prebil, njihova »teta iz ozadja«, kakor jo v šali opiše Žnidaršič, že snuje zasaditev.
Čeprav na domačiji v Podcerkvi, kot se zdi, ves čas gradijo in urejajo prostor, Benjamin Žnidaršič pove, da si pravi turistični potencial predstavlja na drugi lokaciji, na nekaj kilometrov oddaljeni stari žagi pri izviru Obrh. Na tem idiličnem kraju, enem od izvirov reke Ljubljanice, kjer pretakajoče se vode ustvarjajo čarobno razpoloženje, so poslopje žage predelali v prostor, ki je namenjen porokam, a primeren tudi za srečanja in delavnice, zorijo pa še številne druge ideje, med katerimi je denimo pastirska akademija. Ta je zdaj na čakanju, da bo čas dozorel, vedro sklene Benjamin Žnidaršič.
Ob stari žagi je bil tisti dan mir, le voda Velikega Obrha je ustvarjala zvočno kuliso in delala konkurenco hladnemu vetru, ki je zavijal okoli vogalov in pripomogel k poznozimski idili, kakršne so v Loški dolini navajeni. Navsezadnje je tam najhladnejši naseljeni kraj v Sloveniji, Babno Polje, in ena njegovih najzvestejših promotork je Alenka Veber, turistična vodnica, ki je pred poldrugim desetletjem ustanovila zavod Rihtarjeva domačija.
V zadnjih dveh letih, ko je turistični obisk zdesetkala pandemija, se je posvetila predvsem skrbi za mamo z demenco (in domačiji mimogrede dodala še oznako demenci prijazna točka), med svojimi rednimi sprehodi pa se je dodobra naužila domače vasi in okolice ter to zimo prvič videla mraz, kako je prihajal z vrha Snežnika. »Ura je bila 16.20, ko se je v trenutku shladilo in so se začele dvigovati meglice. Takrat sem spoznala, da je mraz mogoče tudi videti, a moraš si vzeti čas.«
Obiskovalcem rada položi na dušo: Prinesite vse s seboj, za drugo poskrbimo mi! »To pomeni, da tukaj ničesar ni,« se smeje in pojasni, da pri njih ni številnih gostišč, pač pa človek z – naravo. »Babno polje (756 n. m. v.) kot najviše ležeče kraško polje v Notranjskem podolju zaključuje skrivnostno Notranjsko, malo premalo poznano, a hkrati privlačno za ljudi,« poetično opisuje.
Babno polje, ki tiči v mednožju kokoške, kakor pravi slikoviti opis pokojnega meteorologa iz Babnega Polja Dušana Uleta, se razteza čez 15 kvadratnih kilometrov površine. Morda se komu zdi na koncu sveta, toda Alenka Veber trdi, da je na začetku, in niza vse točke, ki se tam začnejo: tam je izvir reke Ljubljanice Trbuhovica, tam je Vražji vrtec, tam je vhod v Gorski kotar in z njim hrvaški narodni park Risnjak, navsezadnje tam teče rimski obrambni zid iz četrtega stoletja. »Čez to arheološko dediščino gre zdaj panelna ograja z rezili,« spomni na žalostno dejstvo. In še enkrat, tam je Babno Polje, zadnji kraj občine Loška dolina, mrazišče, kjer že skoraj sto let sistematično merijo temperaturo.
»Za kraška polja je značilno, da so obdana s kopastimi vrhovi, a imamo srečo, ker je vedno zmanjkalo rdeče in bele barve, da bi bile poti nanje označene, zato je treba najeti lokalnega vodnika,« med smehom spelje vodo na svoj mlin, kajti njen cilj je tukaj razvijati vodeni in usmerjeni turizem.
Rihtarjeva domačija, kjer se je rodil notranjski izseljenski pisatelj Frank Troha Rihtarjev (1894–1980), je ena najstarejših v kraju, stara več kot 200 let, nekoč je bila ogromna, danes je »še vedno ogromna zame«, se smeje. Tudi ona, ko popelje po domačiji, ki je spremenjena v muzej, nenehno snuje, kaj bi še dodala. Ter med pogovorom niza zgodovinske značilnosti in zanimivosti »Babinopoljskega polja«, kakor ga je opisal prvi učitelj v kraju Teodor Schuller, in Babnega Polja, skupaj s tragičnimi dogodki iz druge svetovne vojne, ko so požgali vas, s fotografijami legendarnega Edija Šelhausa in članki takrat še mlade novinarke, sicer priznane pesnice Neže Maurer …
Sprehod po njenem domačem kraju je miren, nikjer ni videti žive duše, čeprav kljub vsemu šteje okoli 250 prebivalcev. »V Babnem Polju ima vsaka hiša svojo zgodbo,« tiho pravi vodnica, ko postoji ob eni od zapuščenih bajt. In če se znate povzpeti na pravo točko, boste videli Slivnico, Snežnik in sosednji Gorski kotar, reče in pokaže na prostranost. »Tukaj lahko hodiš pet ur, kar ravno zadostuje, da srečaš sam sebe.«
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji