![Med drugo svetovno vojno je odšel k partizanom, leta 1959 pa je diplomiral pri Slavku Vorkapiću na Visoki filmski šoli v Beogradu. FOTO: Leon Vidic/Delo](https://www.delo.si/media/images/20230102/1355791.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
V nedeljo je v 96. letu umrl režiser in scenarist Mako Sajko, je sporočila njegova družina. Kot režiser se je uveljavil v 60. in 70. letih minulega stoletja s kratkimi dokumentarnimi filmi o socialnih temah. Kultna sta zlasti filma Strupi (1964), ki je pionirsko delo na področju okoljevarstvenega dokumentarnega filma, in pretresljivi Samomorilci, pozor! (1967).
Za Samomorilce, pozor! je prejel prestižno nagrado Prešernovega sklada, vendar se je zaradi opozarjanja na številne samomore med mladimi zameril oblasti. Film je bil prepovedan, Sajku pa so bile nenadoma onemogočene vse karierne možnosti in prisiljen je bil končati ustvarjanje. Kljub temu je s filmom dosegel, da so ustanovili prve programe za preprečevanje samomorov med mladimi, njihovo število pa se je drastično zmanjšalo. Kljub prepovedim v prejšnjem stoletju so bili v novem tisočletju Sajkovi filmi deležni ponovne pozornosti in nagrad.
Med drugo svetovno vojno je odšel k partizanom, nato je leta 1959 diplomiral pri Slavku Vorkapiću na Visoki filmski šoli v Beogradu in bil prvi slovenski filmski režiser s formalno izobrazbo iz režije. Izpopolnjeval se je v Münchnu in Parizu, kjer je sodeloval tudi z Luisom Buñuelom. Kot asistent režije se je učil pri Františku Čapu, Francetu Štiglicu, Janetu Kavčiču in Francetu Kosmaču. Kot ljubitelj jadranja in morja je prvi v Jugoslaviji zgradil ohišje za podvodno snemanje s profesionalno filmsko kamero.
Za svoje filme je Sajko prejel številna priznanja in nagrade. Poleg že omenjene nagrade Prešernovega sklada za film Samomorilci, pozor! je leta 2009 prejel še Badjurovo nagrado za življenjsko delo, leta 2021 pa nagrado Franceta Štiglica. Ob podelitvi te so zapisali, da je bil Sajko zelo socialno in politično angažiran filmar, čigar »angažma prevzema nežna, a silovita misel na človeka – naj je človek téma in snov njegovih filmov ali tisti, ki mora filme videti, začutiti, razmisliti«.
Med njegovimi bolj znanimi dokumentarnimi filmi so še Slavica exception (1971) o erotični plesalki iz Nebotičnika, posnet z njenega zornega kota, Promiskuiteta (1974) kot duhovit in drzen prikaz vprašanja spolnosti v sodobnih odnosih, že s prvim filmom Kje je železna zavesa? (1961) pa je režiser izzval pripoved o neprehodnosti meja med Vzhodom in Zahodom. Njegov zadnji dokumentarec Narodna noša (1975) je bil kljub povsem nedolžni etnološki vsebini prepovedan.
1965 tretja nagrada za režijo filma Strupi na Beograjskem festivalu dokumentarnega in kratkega filma
1967 nagrada za scenarij za film Muzej zahteva na Beograjskem festivalu dokumentarnega in kratkega filma
1968 druga nagrada za režijo filma Samomorilci, pozor! na Beograjskem festivalu dokumentarnega in kratkega filma
1969 nagrada Prešernovega sklada za režijo dokumentarnih filmov, posebej za film Samomorilci, pozor!
1978 priznanje Metoda Badjure za režijo filma Narodna noša
2009 Badjurova nagrada za življenjsko delo
2012 častno rajsko drevo za življenjsko delo na Grajskem festivalu z naravoslovno tematiko
2013 plaketa dokumentarno ime za posebne dosežke na festivalu Dokudoc
2021 nagrada Franceta Štiglica za življenjsko delo na področju filmske in televizijske režije
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji