![Cankar ni bil le programsko usmerjen v opazovanje sveta z lastne perspektive, pač pa se vse dogajanje v njegovih delih odslikava skozi oči njegovih junakov, ugotavlja raziskovalka. FOTO: Igor Modic](https://www.delo.si/media/images/20230118/1364930.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
V izbor Odlični v znanosti 2022 Javne agencije za raziskovalno dejavnost Republike Slovenije (ARRS), ki so bili predstavljeni v okviru dogodka Dan ARRS 2022: Podpiramo odličnost, se je uvrstilo 21 dosežkov različnih avtorjev z raznovrstnih področij. Med sedmimi znanstvenimi dosežki v družboslovju in humanistiki je bil nagrajen tudi dosežek jezikoslovke dr. Vesne Mikolič »Cankar v petih korakih«, ki je pod naslovom Ali bereš Cankarja? pri Slovenski matici izšel v knjižni obliki.
Knjiga profesorice slovenskega jezikoslovja in raziskovalke na Znanstveno-raziskovalnem središču v Kopru in na Univerzi v Trstu predstavlja povsem novo branje Cankarja, pri katerem so nova spoznanja po avtoričinih besedah plod »meddisciplinarne povezanosti jezikoslovnih in literarnih ved ter digitalnih pristopov«.
Tudi Cankarja dojemamo kot slogovno zahtevnega pisca, ki naj bi poudarjal predvsem trpljenje, temne strani slovenskega življa, čeprav je prav on bistveno moderniziral slovensko prozo, tako motivno kot jezikovno. Šole in šolski sistem so krivi tedaj, ko se učni načrti, maturitetne pole, učiteljice in učitelji ne potrudijo dovolj, da bi v slovenski književnosti poiskali tiste elemente, s katerimi se današnji mladi vendarle lahko poistovetijo oziroma ki jih je možno aktualizirati, tako da ti avtorji za mlade postanejo zanimivi.
Slovenska literarnoteoretska in literarnozgodovinska dela prispevajo predvsem k novim znanstvenim dognanjem o okoliščinah in postopkih ustvarjanja slovenskih avtorjev, avtoric pa na žalost precej manj. Vendar ta dela nimajo neposrednega namena spodbujati branje obravnavanih avtorjev. Če izvzamemo priročnike za branje maturitetnih del, take literature pravzaprav primanjkuje. Funkcijo omogočanja lažje recepcije literarnih del imajo spremne besede, ki so lahko res učinkovite, če se te vloge zavedajo in ne ostajajo zgolj v polju teoretskega raziskovanja. Vsekakor so pohvale vredni tisti uredniki in založbe, ki poskrbijo za knjižne izdaje s spremno besedo.
Kot jezikoslovki, ki se s književnostjo ukvarjam z vidika literarne pragmatike in teorije ključnih besed, so mi tu prišli prav pristopi digitalne humanistike in korpusnega jezikoslovja. Tako sem najprej oblikovala Cankarjev korpus, to je elektronsko zbirko besedil, ki so prosto dostopna na Wikiviru. Korpusna analiza je pokazala, da se tri četrtine besed v njegovih delih ponavljajo, približno pet odstotkov pa je takih, ki se pojavljajo več kot stokrat ali celo več kot tisočkrat. Prav v to zadnjo skupino sodi njegovih petsto ključnih besed, ki so v prilogi moje knjige predstavljene v seznamih po pogostosti in po abecednem vrstnem redu.
Med Cankarjevimi ključnimi besedami prevladuje precej elementarno besedišče, ki izhaja iz človeka in njegovega vsakdanjega okolja. A Cankarjeve preproste besede niso prostaške in surove, niti visokoleteče, eterične in nerazumljive, njihova moč izvira prav iz njihovega pogostega ponavljanja v različnih, nepredvidljivih besednih zvezah, kontekstih in prenesenih pomenih, ki se razraščajo vse do simbolov. S tem jih dvigne v visokokultivirano govorico in jim da posebno težo, ki sooblikuje idejno plast njegove literature.
Tako se kot najpogosteje uporabljena beseda in kot prva na seznamu ključnih besed pojavlja leksem oči, kar kaže na to, da Cankar ni bil le programsko usmerjen v opazovanje sveta z lastne perspektive, pač pa se vse dogajanje v njegovih delih odslikava skozi oči njegovih junakov. Prav tako lahko ugotovimo, da imajo Cankarjevi temni simboli vedno tudi svoj nasprotni, svetli pol, na primer senca – sonce, blato – zvezde, in da iste besede lahko enkrat pomenijo trpljenje, drugič upanje, kot denimo klanec ali dolina. Na tej osnovi lahko, v nasprotju z nekaterimi preteklimi interpretacijami, pridemo do spoznanja, da Cankarjevo hrepenenje ni le večno iskanje nedosegljivega, pač pa kot prvinsko gibalo življenja povezuje človekovo trpljenje in njegove sanje po novem življenju. Kot je v enem svojih zadnjih esejev ugotavljal tudi Boris Paternu, je dno pri Cankarju v nekem smislu vir upanja. Pravzaprav so v vsakem njegovem delu vsaj nakazani luč, upanje, novo življenje, v takšni ali drugačni obliki.
Cankar je bivanjsko tematiko posameznika dvignil tudi na skupnostno raven. Enega od razlogov za njegovo senzibilnost za narodno vprašanje lahko vidimo v bivanju na Dunaju, kjer je preživel celo desetletje, vse svoje zrelo ustvarjalno obdobje. Ta medkulturni pogled in ta prepotrebna distanca sta gotovo prispevala k njegovi zmožnosti, da je tako pozorno videl narod in mu s svojim pogledom pomagal na poti k prerojenju. Cankar je v resnici slovenski Shakespeare; tako kot je ta povzemal angleškega duha in soustvarjal angleški jezik, tako je Cankar v svoje delo zajel slovenskega duha in jezik, obenem pa vplival nanju.
Ko poznamo ta pomenska in idejna izhodišča Cankarjeve govorice, pa se lahko zgolj še prepustimo razpoloženju in ritmu njegovih del, ki izhajata prav iz ponavljajočih se ključnih besed, motivov in idej. Podobno sem že analizirala še nekatere druge avtorje in lahko rečem, da je zelo zanimivo prepoznavati avtorje po njihovem ključnem besedišču, kar se da s pridom uporabiti tudi v šoli.
Absolutno je bil Cankar glasnik marginaliziranih družbenih skupin v času porajajočega se divjega kapitalizma. Izredno empatično se je lahko vživel tudi v žensko, Gospa Judit je feministični roman par excellence, Hiša Marije Pomočnice pa dokaz izjemnega razumevanja bolnih deklet, tudi njihove zatrte seksualnosti. V živalskih črticah vizionarsko opozarja na tragične posledice človekovega vehementnega odnosa do vseh drugih živih bitij, do narave nasploh.
Cankar me je v svoj svet potegnil med študijem, in to tako močno, da sem sanjala o njem. Začutila sem njegovo iskreno željo po pisanju, skladnem s pristnim odnosom do sveta. Začela sem občudovati njegovo neposrednost, mojstrsko povezano s patosom. Ta me ni več motil ali oviral pri razumevanju, pač pa sem ga začutila kot pisateljevo ljubezen do človeka in slovenske družbe, ki ji je res želel najboljšega razvoja. Prav tako danes v iskanju njegovih literarnih oseb najdem rešitve tudi zase. Se mi je pa sedaj, ko so mi po opravljeni raziskavi njegovo besedišče in njegovi postopki postali še bližji, še lažje potopiti v njegov svet; v trenutku sem notri in tako lahko z užitkom najdevam sestavine svojega lastnega novega življenja.
Je redna profesorica in znanstvena svetnica na področju jezikoslovja, profesorica slovenskega in italijanskega jezika, esejistka in publicistka. Je predstojnica Inštituta za jezikoslovne študije ZRS Koper in predavateljica na Univerzi v Trstu. Ukvarja se z jezikom in kulturo, jezikovno politiko, etnično identiteto, medkulturno pragmatiko, nenasilno komunikacijo, pomenoslovjem, terminologijo, analizo diskurza v znanosti, turizmu in literaturi ter literarno pragmatiko. Zasnovala je model poučevanja jezika in književnosti za preprečevanje konfliktov TILKA. Je avtorica več kot 500 bibliografskih enot, od tega številnih znanstvenih člankov v indeksiranih revijah, poglavij v znanstvenih monografijah in monografij pri nacionalnih in mednarodnih znanstvenih založbah.
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji