![Tako so se obiskovalci Collecte zakopali v zbirke, ki so jo prodajali trgovci iz Belgije in Poljske. FOTO: Simona Bandur](https://www.delo.si/media/images/20220929/1292090.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
Vsak pravi zbiratelj se rad postavi s svojo zbirko in jo pokaže; za vsako znamko, dopisnico, ovojnico ali drugačen filatelistični papirček ve povedati, kako in kje ga je dobil, kaj predstavlja, razgovori se o zgodovini dogodka, ki mu je bil posvečen, ali o poti, ki so jo opravili ti predmeti, je filatelist Anton Simončič predstavil svojo strast in strast tistih, ki so se v minulih treh dneh zbrali na sejmu Collecta v Cankarjevem domu. Tam smo tudi iskali odgovore na vprašanji, kaj je pravo zbirateljstvo in kaj je tisto, kar žene zbiratelje.
Zbirateljstvo ima v velikem slovenskem leksikonu preprosto razlago; to je ljubiteljska dejavnost, ki se ukvarja z zbiranjem različnih spominkov, predmetov, dragocenosti, starin. A ko obiskovalec, po možnosti nezbiratelj ali celo njegovo popolno nasprotje, stopi na Collecto, se hitro iz občudovalca vseh vrst kuriozitet spremeni v občudovalca ljudi, ki potrpežljivo brskajo med starimi razglednicami, prelistavajo cele albume kovancev ali nekdanjih telefonskih kartic, si pozorno ogledujejo znamke ali stare ovojnice z njimi, stikajo za značkami ...
»Zbiratelji s(m)o čudni ljudje. Za večino veljajo enaka 'pravila' oziroma praksa. Za primerjavo naj se lotim zbirateljev znamkarskega gradiva. Ti namreč izstopajo. So zbiratelji malih ali večjih sličic, žigosanega papirja, dopisnic, maksimum kart, pisem, poštnih odrezkov in podobnih zanimivih stvari, ki jih večina ljudi meče v koš,« je spet slikovito opisal Anton Simončič iz ljubljanskega filatelističnega društva.
In čeprav je govoril predvsem o filatelistih, lahko posplošimo njegovo misel, da zbiratelj nikoli ni zadovoljen s svojo zbirko. »Ni popolne zbirke! Nihče nima vsega … Ko zbiratelj zaključi prvi ciklus načrtovane zbirke, ugotovi, da bi bilo dobro še kaj dodati. In teh dodatkov je neskončno veliko. Iskanje dodatkov buri domišljijo, odkriva in razvija številne človekove potenciale in je gonilna sila pravega zbiratelja. Lahko tudi gibanja in razvoja,« je razmišljal Simončič, ki je v zgodovino sejma Collecta zapisan kot njegov pobudnik. Letošnji se je zgodil po dveh letih koronskega premora, v manjši zasedbi, v drugem letnem času in na drugi lokaciji, ne več na Gospodarskem razstavišču, ampak v Cankarjevem domu, kjer je tokrat istočasno potekal festival za tretje življenjsko obdobje.
Veselko Guštin, ki je po poklicu računalnikar, je zbiratelj od mladih nog. Že takrat so ga pritegnile znamke, prvo zbirko mu je pri 13 letih prinesla nona iz Trsta. Ko je postajal zrelejši zbiratelj, je videl, da znamka zelo malo pove, zato je začel zbirati poštno zgodovino; kuverte, dopisnice in druge dokumente dobi ali odkupuje pri ljudeh – in vmes se mu prikrade kakšen ponaredek. Dva je razstavil, in kot se zdi, tudi vzljubil. Sicer pa svojo ljubezen do filatelije z veseljem prenaša na mladino in vodi filatelistične krožke. Čeprav živimo v svetu elektronske pošte, se za prihodnost zbirk ne boji, kajti navadna pošta bo vedno obstajala, je zadovoljno dejal Guštin.
Na razstavnem prostoru njegovega znanca Vinka Freliha se je izkazovala večja raznovrstnost predmetov; zbira stare ure, medalje, značke, starine, telefonske kartice za mobilne telefone ... Vse to so odtisi nekega časa, je pojasnil zbiratelj, zlasti značke, ki so jih nekoč izdajala tako rekoč vsa podjetja in za vsak mogoč dogodek. Še posebno so mu pri srcu tiste iz Planice, prvo ima že iz leta 1934. Zanimajo ga, kot je dodal, številni predmeti, povezani s Planico in njeno zgodovino, pravzaprav z zgodovino vse Slovenije.
Prototip zbiratelja je tudi Hugo de Beul iz belgijskega Antwerpna, ki se sejma v Ljubljani že leta udeležuje kot prodajalec. Njegovo podjetje Hanmart ima dve podružnici, poleg belgijske še eno na Poljskem, ki jo vodi njegov sin. Osemdesetletni sogovornik je bil sicer nekoliko razočaran, ker so sejem prestavili z bistveno prijaznejših pomladnih dni na jesenske, sicer pa je zadovoljno sedel za mizo in se ukvarjal s kovanci, »pa ne evrskimi, ti so dolgočasni«.
V preteklih letih je morda vladalo nekaj več zanimanja za razglednice, letos gredo dobro v promet kovanci, je poročal. »Toda vsi iščejo Franca Jožefa. Le zakaj?« se je čudil. »Tudi na Češkem in Slovaškem ga imajo radi, pa čeprav je bil pravzaprav le kratek čas vladar.« S prodajo se je začel ukvarjati že leta 1958, k temu ga je seveda pripeljala zbirateljska strast. Zbira stare predmete, povezane s svetovnimi razstavami v Antwerpnu, ima ogromno zbirko starih knjig, zanimajo ga stari likalniki (ne nujno zelo stari, je med smehom dodal) in pravzaprav vse, kar je povezano z likanjem in pranjem obleke. »Ker so zbirke tako velike, imam tudi zelo veliko hišo, iz leta 1580,« je med smehom dodal še enega od predmetov, ki pa ga ne more kupiti, le najema ga lahko.
Zbirateljstvo se začne z nostalgijo. Zbirati začneš stvari, ki si jih nekoč nekje videl, a jih nisi mogel dobiti, stvari, ki si jih imel, pa ti jih je nekdo vzel. Nato začneš zbirko širiti, dodajaš nove predmete, povezane s tem. Potem pridejo različna življenjska obdobja, ko zbirko morda deloma ali v celoti prodaš, začneš na novo zbirati … Skratka, ko si enkrat okužen s tem virusom, si okužen za zmeraj. Cepiva pa ni.
Imajo tri vrste vrednosti: prva je tista, ki jo je zbiratelj plačal za predmet, druga je njegova čustvena vrednost in navezanost na predmet in tretja je kulturnozgodovinska. Če prvo še lahko izrazimo v evrih, sta preostali dve nemerljivi. Zato trgovci rečemo, da imajo ljubiteljsko ceno. Nekateri predmeti so tudi tako redki, da je nemogoče s primerjavami določiti ceno, zato se ta postavlja na osnovi poznavanja predmeta, a še vedno je to ljubiteljska cena.
Kot antikvar si težko privoščim, da bi imel kakšno svojo zbirko; zbiram morda posamezne predmete, na katere sem čustveno navezan, predvsem imam to prednost, da lahko kakšnega zadržim doma, ga nekaj časa občudujem in po tem, ko se ga naužijem, predam naprej. Seveda tudi mene prevzame nostalgija, zadnjič sem bil, denimo, na bolšjaku v Vetrinju in prinesel domov avtomobilček, ki sem ga imel kot otrok.
Ja, otroci so po duši zbiratelji, razen če to nekdo v njih zatre. Pa ni nujno, da je to nasilen vdor, čeprav imajo mnogi zbiratelji travmo, da so jim starši počistili najljubšo zbirko stripov, sličic in podobno … Take stvari dosegajo tudi zelo visoke cene, v strokovnem terminološkem slovarju se tako gradivo imenuje ephemera – nekaj, kar je zelo težko dobiti. To so, na primer, lahko stari stripi. Slednje so namreč tako dolgo brali, da so razpadli. Za današnjo generacijo, ki bere v glavnem na zaslonih, ne bo takih materialnih ostalin.
To so v resnici svetleče podobice, ki so prihajale iz sveta odraslih. Danes morda nimajo vrednosti, imajo pa velik kulturnozgodovinski pomen, saj pričajo o podjetjih, ki jih danes ni več, z logotipi, dejavnostmi … Danes bi temu rekli PR-material, na poslovnih sestankih si poleg vizitke dobil še set značk. Vsakdo v Evropi je poznal koga, ki je zbiral značke, tako se je širila tudi prepoznavnost blagovne znamke.
To je spet odtis časa in kulturnozgodovinsko pomemben predmet, saj lahko z njih razberemo podjetja, vrednosti kartic ... Počasi izginjajo z zbirateljskega trga, saj ni novih zbirateljev. Trendi se namreč menjajo; so nekatere stalnice, kot so numizmatika, filatelija, kartofilija, druge pa so prehodne, denimo pez figurice ali igračke iz kinder jajc.
Zelo pomembno gibanje so zbiratelji stripov in stripovskih originalov; strip je tudi v svetu najhitreje rastoči umetniški trg. Neobjavljena naslovnica Asteriksa je bila na primer prodana za dva milijona evrov. Zbiratelji tega materiala so seveda tudi pri nas in tudi mi pripravljamo dobrodelno dražbo stripov in stripovskih originalov, ki bo 6. oktobra na Vodnikovi domačiji. Na prodaj bo 30 primerov, od Zorana Smiljanića, Izarja Lunačka, Tomaža Lavriča do tujih, hrvaških avtorjev …
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji