![Ahmed Tobasi FOTO: Tadej Regent](https://www.delo.si/media/images/20200912/423127.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
»Vsak Palestinec se lahko sam odloči, kako bo pokazal nestrinjanje z izraelsko okupacijo. Sam sem ugotovil, da se s puško ne da ničesar doseči. Gledališče oziroma umetnost je veliko bolj učinkovito orožje.« Tako pravi Palestinec Ahmed Tobasi, ki je s predstavo In tukaj sem (And Here I Am) gostoval na mednarodnem festivalu neodvisnih uprizoritvenih umetnosti Prestopi v Mariboru.
Na odru se odvrti njegova življenjska zgodba, od sodelovanja v drugi intifadi proti izraelski okupaciji Zahodnega brega in območja Gaze, prek izraelskega zapora, azila na Norveškem, do vrnitve v Palestino. To je tudi zgodba o odraščanju v surovih razmerah ter iskanju identitete, Tobasi pa je v predstavitvah tragikomičnih epizod brezkompromisno iskren in izrazito politično nekorekten, saj ostaja kritičen do vseh vpletenih strani in predvsem do političnih elit, ki ohranjajo permanentno izredno stanje.
Ne, to ni taborišče s šotori, obiskovalec ima vtis, da je urbana celota, vendar je ta vtis napačen. Prebivalci – na kvadratnem kilometru se stiska sedemnajst tisoč ljudi – se še vedno jasno zavedajo, kdo kje živi, med staroselci in begunci se po vseh teh desetletjih še vedno pojavljajo napetosti. Ime taborišče Dženin se je obdržalo tudi zato, da ne bi pozabili, da smo begunci v lastni državi. Leta 2002 res ni bilo druge možnosti, kot da se človek upre izraelski agresiji, čeprav je to bil neenak boj, nad Dženin so Izraelci poslali na stotine tankov in bojne helikopterje apache, na drugi strani je bilo nekaj slabo oboroženih Palestincev.
Zapor je bil pomembna izkušnja, to je bila zame življenjska univerza. V trenutku, ko sem se znašel na prostosti, sem se zavedel, da sovražim vse politike, tako izraelske kot palestinske, in tudi vse politike velesil, od ZDA do Rusije, ki se vsaka s svojo računico neprestano vpletajo v konflikt. Ne obžalujem, da sem bil borec, vendar sem spoznal, da bo oborožen boj Palestincev nazadnje privedel do tega, da bomo še naprej nazadovali in životarili na obrobju, dokler ne bomo postopoma izginili.
Vse se je začelo s komično epizodo, ko so enega od mojih skečev, ki sem jih za zabavo uprizarjal v zaporu, posneli s prenosnim telefonom ter ga objavili na youtubu. Upravnik zapora je bil zgrožen, kako se je to lahko zgodilo, še posebej, ker ga je predvajala tudi ena od izraelskih televizijskih postaj. Bilo je obsedno stanje, vse celice so natanko preiskali, če je še kje kakšen telefon. Nisem mogel verjeti, da je ves ta cirkus posledica bolj ali manj nedolžnega skeča, in nenadoma me je prešinilo, kakšno izredno moč lahko ima umetnost, četudi je to zgolj amaterski poskus. Ko sem se vrnil v Dženin, sem bil odločen, da se bom posvetil gledališču, četudi so bili številni, vključno z nekaterimi člani moje družine in prijatelji, zelo skeptični in nezaupljivi. Vključil sem se v gledališko delavnico, ki jo je na Zahodnem bregu organizirala belgijska gledališka skupina, in po njihovi zaslugi mi je uspelo priti do rezidenčnega izobraževanja v Bruslju in nato še do azila na Norveškem.
Šele norveško državljanstvo mi je omogočilo, da sem se res posvetil gledališču. Kot Palestinec nisem smel prosto potovati niti po Zahodnem bregu, kaj šele drugod po svetu.
Odločen sem, ne samo da bom povedal svojo zgodbo, temveč tudi, da bom poskusil prepričati čim več mladih ljudi, da je kultura vitalnega pomena. Danes je podoba Palestincev v svetu zelo klavrna, in če bomo vztrajali pri starih vzorcih, bomo ostali ujeti v začaranem krogu brezupa. Mladi so brez zaposlitev, brez perspektive, dan za dnem brezdelno posedajo, zaradi česar so lahek plen politične agitacije. Ljudi prepričujem, da Izrael vidno napreduje, imajo denar, moč in vpliv, njihova mesta so cvetoča, mi pa stopicamo na mestu. Palestinski zaporniki se imajo za junake, vendar jim to ne pomaga, še naprej trohnijo v ječah, oborožen boj Palestincev pa pravzaprav spodbujajo tudi izraelske politične elite, ker imajo potem izgovor za vojaško posredovanje.
Sam tega ne zagovarjam oziroma si – morda utopično in naivno – želim, da bi končno v miru zaživeli skupaj, pri čemer ime države in barve njene zastave sploh ne bi bili pomembni. Ne glede na to, da so nam Izraelci ukradli zemljo, zgodovino in identiteto, sem pripravljen vse pozabiti, samo da se konča ta spirala sovraštva.
Povabil sem ga v Dženin, kjer je preživel nekaj tednov, ob moji zgodbi je spoznal tudi usode članov moje družine, prijateljev, sosedov ... skratka, mislim, da si je ustvaril dovolj prepričljivo podobo o dogajanju. Njegov obisk je bil razsvetljenje tudi zame. Ko sem prebral svojo življenjsko zgodbo, sem bil najprej skoraj nejeveren, v smislu, ali sem to res jaz, se mi je vse to res zgodilo? Takrat sem spoznal, da se ne smem prepustiti toku, temveč moram sprejeti lastne odločitve.
Da, s člani skupine smo se srečali, se korektno pozdravili in nimam zadržkov do ogleda njihove predstave. Res pa za zdaj še ne bi hotel sodelovati s kakšnim izraelskim gledališčem, Palestinci smo v izrazito podrejenem položaju, če partnerja nista enakopravna, pa sodelovanje ni niti korektno niti smiselno.
Seveda, že v Oslu je ozračje drugačno kot v Londonu, kjer ljudje veliko bolje poznajo položaj na Bližnjem vzhodu, največjo tremo pa sem imel prav pred nastopi v Palestini. Tam je še vedno veliko nezaupanja, tudi sovražnosti, številni menijo, da je tovrsten umetniški angažma neučinkovit in celo škodljiv, velikokrat se zato med Palestinci ne počutim varnega. Vendar sem odločen, da bom vztrajal na svoji poti.
Številke niso tako pomembne, velikokrat je že nekaj izjemnih posameznikov dovolj, da se spremeni razmišljanje ljudi. Se pa pojavljajo tudi palestinski 'umetniki', ki so ugotovili, da jim lahko takšen status zagotovi določene prednosti in privilegije, vendar v svojih namenih niso iskreni. Ne zanima me gledališče zaradi gledališča, ne zanimajo me modernost ali nemodernost in vprašanja forme, s čimer ste preokupirani v Evropi, tukaj gre za vitalna življenjska vprašanja. Res se mi zdi imenitno, da so ljudje pripravljeni kupiti vstopnico in poldrugo uro nameniti za mojo predstavo, vendar si želim iskrene identifikacije z vprašanji, ki jih odpiram. Prazne poze umetnika si ne morem in nočem privoščiti. Če boste kdaj videli, da se predstavljam kot velik in pomemben umetnik, to pomeni, da sem se pustil skorumpirati.
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji