Vojska judovske države je svoje sposobnosti že ničkolikokrat dokazala.
![Za napade v tujini, tudi za sicer nepotrjeni napad na sirsko vojaško letališče T-4 ta teden, Izraelci zelo radi uporabljajo ameriška letala F-15.](https://www.delo.si/media/images/20200909/izrael_76404.width-660.jpg?rev=0)
Galerija
Za napade v tujini, tudi za sicer nepotrjeni napad na sirsko vojaško letališče T-4 ta teden, Izraelci zelo radi uporabljajo ameriška letala F-15.
Zaradi še vedno nepotrjenega napada sirskih vladnih sil z bojnimi strupi na mesto Duma v obkoljeni uporniški enklavi Vzhodna Guta vzhodno od glavnega mesta Sirije Damaska, je šel v ponedeljek precej neopaženo mimo raketni napad na letalsko oporišče sirske vojske Tijas oziroma T-4 v osrednjem delu države. Izvedlo naj bi ga izraelsko letalstvo. Čeprav judovska država obtožb ne komentira, njen napad na cilje v Siriji še zdaleč ne bi bil prvi. Izrael je v sedmih desetletjih od ustanovitve poslal pravi ekspert za posege v druge države.
Prva je o napadu v zgodaj zjutraj v ponedeljek poročala uradna sirska tiskovna agencija Sana. Poročilo je bilo bolj skopo. Njihova zračna obramba naj bi sestrelila nekaj raket, nekaj pa jih je zadelo letalsko oporišče T-4 in ubilo nekaj osebja. Napad so menda izvedli Američani.
Izraelski molk
Vendar so Američani hitro sporočili, da raket na oporišče vojske Bašarja al Asada niso poslali oni. Poleg Sircev naj bi bili v oporišču Iranci, pripadniki libanonske milice Hezbolah in tudi Rusi. In prav iz Rusije so prišle obtožbe, da so rakete na T-4 dejansko poslali Izraelci. Njihovi lovci F-15 naj bi nad ozemljem Libanona, za katerega suverenost je Izraelu bolj malo mar, izstrelili osem raket, ne da bi prileteli v sirski zračni prostor.
Z ruskim orožjem okrepljena sirska zračna obramba je menda pet raket sestrelila, tri pa so zadele vojaško oporišče. Umrlo je 14 ljudi, poleg sirskih vojakov tudi iranski in pripadniki Hezbolaha. Rusov med žrtvami menda ni.
Ker gre za vojaško oporišče na območju, s katerega zaradi dolgih let vojne že tako ali tako ni posebno zanesljivih informacij, teh podatkov ni mogoče potrditi. Prav tako jih ni potrdil Izrael, za katerega pa je znano, da o svojih vojaških podvigih včasih ne daje informacij. Potem se z njimi občasno pohvali šele čez čas, ob primerni priložnosti.
Izraelska vojska morda po številu vojakov ni ena največjih na svetu, vendar je gotovo med vodilnimi po izurjenosti, učinkovitosti, opremljenosti in orožju, med katerim so tudi jedrske bombe; da jih ima, ne prizna, zanika pa tudi ne. Vojska judovske države je svoje sposobnosti že ničkolikokrat dokazala, z vojnami, reševalnimi operacijami, likvidacijami v tujini in vojaškimi akcijami globoko na ozemlju drugih držav. Sploh ne nujno samo sosednjih.
Brata Netanjahu
Moč izraelske vojske, uradno Izraelskih obrambnih sil (IDF), je nesporna. Dokazala jo je med drugim v seriji uspešnih vojn, ki bi jih morala po igri številk vse po vrsti izgubiti. Vendar številke ne povejo vsega. Izrael je napadalce, arabske države, prekašal na vseh razen številčnem področju. Predvsem pa je ključna za uspeh izjemna motivacija. Izraelci se zavedajo, da si izgubljene vojne enostavno ne morejo privoščiti. Pri tem se pogosto kaj malo zmenijo za mednarodna pravila in brutalno kršijo suverenost drugih držav.
Danes je sicer velik napad na Izrael nepredstavljiv. V preteklosti pa so se z arabskimi sosedami spopadli v več vojnah, največje so bile ob razglasitvi države Izrael leta 1948, šestdnevna vojna leta 1967 in jomkipurska vojna leta 1973.
Ob teh velikih spopadih je IDF sodelovala in še sodeluje v veliko manjših. Poleg tega so njene letalske sile izvedle celo vrsto napadov na tudi zelo oddaljene cilje, njeni komandosi pa izvršili skoraj neverjetne podvige. V enotah komandosov sta pomembno vlogo imela brata Netanjahu, starejši Jonatan in mlajši Benjamin, zdaj že vrsto let premier Izraela.
Starejši Netanjahu je izvedel eno najbolj slavnih operacij komandosov, pravzaprav že na meji verjetnega. Šlo je za rešitev talcev z letala Air France, ki so ga ugrabili teroristi, dva Palestinca in dva pripadnika njihovih skrajno levičarskih kameradov iz takratne Zahodne Nemčije. Letalo je bilo 27. junija 1976 namenjeno iz Tel Aviva v Pariz, zato je bilo na njem veliko Izraelcev, vendar so potniki namesto v mestu luči po ugrabitvi pristali na najpomembnejšem letališču Ugande Entebbi. Tam je ugrabitelje osebno pozdravil takratni bizarni diktator te afriške države Idi Amin.
Potnike nejudovskega rodu so kmalu izpustili, v ujetništvu je ostalo 12 članov posadke in 94 potnikov, večinoma judov iz Izraela. Ugrabitelji so zahtevali pet milijonov dolarjev odkupnine za letalo in predvsem izpustitev 53 Palestincev in propalestinskih skrajnežev, od katerih jih je bilo 40 v izraelskih zaporih, 13 pa v drugih državah.
Po krajših pogajanjih so se v Izraelu odločili, da bodo stvari rešili s silo. V Ugando, 4000 kilometrov daleč v srce Afrike, so z letali poslali 100 komandosov in vozila, s kakršnimi se je vozil Idi Amin, da bi zmedli ugandske vojake na letališču, ki bi mislili, da se naokoli vozi diktator s svojim spremstvom. Akcija 4. julija, v kateri je udarno enoto vodil Jonatan Netanjahu, je bila uspešna. Komandosi so ubili ugrabitelje in rešili 102 talca – tri so teroristi ubili ena potnica pa je bila v bolnišnici in so jo Ugandci potem ubili.
Po akciji se je vnel boj med ugandskimi vojaki na letališču ter Izraelci, v katerem so prvi ubili Netanjahuja, ki je bil edina vojaška žrtev akcije na izraelski strani. Ugandci so potegnili krajšo, saj so jih komandosi ubili več kot 40, poleg tega pa so uničili vojaška letala na letališču, da jih ne bi mogli napasti, ko so odleteli. Cela akcija je od pristanka do ponovnega vzleta trajala manj kot uro.
Tudi mlajši brat Netanjahu, sedanji izraelski premier Benjamin, je sodeloval v akciji reševanja talcev na letalu. Štiri leta pred ugandskim podvigom so 8. maja 1972 letalo belgijskega prevoznika Sabena med letom iz Bruslja v Izrael po vmesnem pristanku na Dunaju ugrabili štirje palestinski teroristi, dva moška in dve ženski. Pristali so na letališču v Tel Avivu in zahtevali izpustitev več kot 300 Palestincev iz izraelskih zaporov. Drugače, so zagrozili, bodo razstrelili letalo.
Komandosi so imeli takrat veliko boljše možnosti kot pozneje v Ugandi, saj so reševali talce na domačem dvorišču. Ko je 16 specialcev popoldne 9. maja naskočilo letalo, so hitro opravili nalogo. Ubili so moška ugrabitelja, teroristi so ubili enega potnika, 89 potnikov in sedem članov posadke pa so rešili. Preživeli teroristki so obsodili na dosmrtno ječo, vendar so ju dobrih deset let pozneje zamenjali za izraelske vojake v izmenjavi ujetnikov po spopadih v Libanonu.
Reševalna akcija talcev na Sabeninem letalu je poleg spektakularnosti, saj je potekala sredi belega dneva, znana po tem, da sta v njej kot komandosa sodelovala dva bodoča izraelska premiera. Ob Benjaminu Netanjahuju, ki je bil ranjen, je bil vodja udarne enote Ehud Barak, vodja vlade v letih od 1999 do 2001.
Poleg reševanja talcev s komandosi je Izrael izvajal tudi bolj sporne akcije. Najbolj znana je več let trajajoči lov na vse, ki so bili povezani z masakrom izraelskih športnikov na olimpijadi v Münchnu leta 1972. Ker je šlo za strogo tajno operacijo – organizirala jo je obveščevalna služba Mosad, likvidatorji pa so bili seveda izurjeni vojaki – je nemogoče reči, koliko atentatov so predvsem z bombami in strelnim orožjem izvedli v tujih državah. Vendar je bilo tovrstnih likvidacij vsekakor veliko, predvsem v Evropi.
Jedrska obramba
Izrael je začel z razvojem jedrskega orožja takoj po razglasitvi države v drugi polovici 40. let prejšnjega stoletja. Čeprav ni nikoli priznal – vendar tudi ne zanikal –, da ima to najbolj uničujoče orožje, naj bi imel že v 60. letih 20. stoletja povsem funkcionalne jedrske bombe.
Ker je njihov program izven kakršnegakoli mednarodnega nadzore, ni jasno, koliko jedrskih bomb imajo dejansko. Ocene se gibljejo od 75 pa vse do 400; če je točna druga številka, je Izrael tretja najmočnejša jedrska sila na svetu, za Rusijo in ZDA ter pred Francijo, Kitajsko in Veliko Britanijo. Imajo pa tudi rakete, s katerimi lahko jedrske bojne glave, morda celo s podmornic, pošljejo kamorkoli po Bližnjem vzhodu in tudi veliko dlje.
Izrael je bil in je v bistvu še vedno obkrožen z državami, s katerimi ima slabe, če ne celo sovražne odnose, zato je vsaj tako kot lasten jedrski arzenal za njih pomembno tudi to, da do jedrskega orožja ne pride katera od sovražnih držav. Zato je junija 1981 napadel jedrsko elektrarno v gradnji v bližini iraškega glavnega mesta Bagdad, ki je bila vitalen del ambicij iraškega diktatorja Sadama Huseina, da bi izdelal jedrsko orožje, in jo uničil. Napad je izvedlo osem letal F-16, ki jih je spremljalo šest lovcev F-15.
Akcija je bila presenetljiva, saj so morali leteti 1600 kilometrov daleč nad sovražnim ozemljen Saudske Arabije, globoko v notranjost še bolj sovražnega Iraka in nazaj. Husein potem ni nikoli izdelal jedrskega orožja. Uspeh akcije je bil toliko večji, ker Izrael ni izgubil nobenega pilota oziroma letala.
Jedrske ambicije je sicer imel ali pa jih še ima tudi Iran. Zato je Izrael načrtoval tudi napad na jedrske zmogljivosti islamske republike. Napad nanje bi bil danes verjetno celo lažji kot na Irak leta 1981, saj sta Sirija in Irak danes v razsulu in bi le težko ovirala izraelska letala. Vendar je ta akcija vsaj za zdaj na ledu, saj se je Iran s sporazumom z Dunaja, ki ga je leta 2015 podpisal s petimi stalnimi članicami varnostnega sveta Združenih narodov in Nemčijo, odpovedal jedrskim ambicijam. Sporazum je zaradi redko razumnih odločitev ameriškega predsednika Donalda Trumpa zdaj pod vprašajem. Če bo res propadel, bodo Izraelci načrte za napad na iranske jedrske objekte gotovo potegnili iz predala. Ali pa so jih že.
Komentarji