![Zna se zgoditi, da bomo vsi prej že umrli, preden bomo ugotovili, da smo živeli v svetu ne le obilja, pač pa preobilja ljubezni, bogastva, časa, lepote in dobrote. FOTO: Rick Wilking/Reuters](https://www.delo.si/media/images/20220131/1123133.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
Danes bomo seveda težko našli politika, ki bi opozarjal na nevarnost, da bomo imeli preveč, ali ki bi ga skrbelo, ali bodo praznovanja dovolj potratna. Obratno slišimo nenehno: kako bomo ustvarili in nakopičili vse več. Seveda: to je pač zakleta notranja logika odnosov v kapitalizmu. In ne le da nam očitno nekaj še manjka. Zgodovinar in družbeni kritik Ivan Illich (1926–2002) je ugotavljal, da mi, moderni, celo temeljne koncepte, s katerimi si opisujemo življenje – uspeh, preskrbljenost, znanje, dobro počutje, predvsem pa zdravje (in celo življenje) – vse bolj definiramo kot redke in težko dosegljive dobrine, ne pa kot bolj ali manj normalno stanje človeka. No, ta je pa dobra! Konceptualno smo se obsodili na revnost … Meni se vseeno zdi, da imamo vsega čisto dovolj – če pa kdo še kaj potrebuje, bo pa že povedal.
Tako imenovano izboljševanje našega stanja postaja edino orodje za soočanje s tem istim stanjem. Domena, ki jo je svojčas vzpostavljala religija, ki je slikovito razlagala ali pa vsaj artikulirano nemela ob prastarih človeških vprašanjih trpljenja, zla, krivic, danes nima ustreznika. V odsotnosti razsežnosti oziroma simbolnega središča, v odnosu do katerega bi lahko artikulirali odnos do sveta, ali lepše rečeno, besneli nad njegovo krivičnostjo – in čeprav se je, kolikor vem, krščanski bog za to vlogo javil kar sam –, pride do totalne občutljivosti do slehernega pomanjkanja, neenakosti, bolečine, bolezni, trpljenja.
Celoten članek je na voljo le naročnikom.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji