Neomejen dostop | že od 9,99€
Digital je premagala celuloid, mladi režiserji pristopajo s svežimi idejami in več profesionalnega znanja. Edino, kar se ni spremenilo, je, da se v to še vedno vlaga enako denarja kot pred sto leti.
Ker filma nihče ne ceni. Državnim upravljalcem in sponzorjem se to ne zdi zanimivo, čeprav v resnici je.
Nikoli nisem maral kapitalizma. Moja mama je živela v Ameriki, tja je šla, ko sem bil star štiri leta, zato sem vedel, da kapitalizem ni nekaj prijaznega. Zdaj pa gre vse še na slabše, saj je kapitalizem nadomestil neoliberalizem. V Sloveniji jim je uspelo zavoziti vse, kar smo zgradili v 40 letih po vojni. Smešno je, da ni več velikih razlik med levimi in desnimi, ko govorimo o divjem neoliberalizmu. Vse je trg. A če govorimo o filmu, trg ni dovolj velik. Trudim se, da bi bil ta film privlačen tudi za ostale države nekdanje Jugoslavije, a ni dovolj denarja za reklamo in samodistribucijo.
Če bi verjel v to, bi rekel, da sem zaklet. Ves čas se mi dogajajo drame. Moje življenjsko načelo je imeti srečo v nesreči. Zgodi se mi »štala«, potem pa se iz nje izvlečem. Želim si, da bi imel več sreče kot nesreče. Sem magnet za čudne ljudi, verjetno ker sem tudi sam malo čuden.
Če pogledamo v ZDA, nas Jack Nicholson, Robert De Niro in podobni še gledajo z velikega platna. Ne vidim pa niti pomanjkanja mlajših dobrih igralcev. Hm, kdo bi nasledil Vlada Novaka in Borisa Cavazzo? Težko kdo, sta res posebna igralca. Niti Sebastian Cavazza ne more naslediti Borisa, gre po svoji poti. Pravzaprav so ti igralci res še nenadomestljivi.
Ne. Mi pa tega ni povedal, sicer bi gotovo ob cesti igral saksofon. (nasmeh) Edini igralec iz filma Babica gre na jug, za katerega sem želel, da se znajde tudi v tem filmu, je Marko Derganc kot črpalkar. A ni želel. Rekel je, da je Marko Derganc danes nekdo drug kot takrat.
Film nikoli ni videti, kot bi si želel. (smeh) Še pomembnejši je pravzaprav čas, čas je denar. Ta film sem posnel v 29 dneh, to je gotovo premalo časa. Ko smo snemali film Vampir z Gorjancev, smo imeli res veliko tehnike, a ni bilo časa, da bi na primer posneli vožnjo. Torej tudi če imaš na voljo tehnična sredstva, nimaš časa, da bi jih uporabil.
Ja. Ko se lotim filma, si rečem: zdaj pa bo. Ko ga končam, pa si rečem: to ni to, več sreče prihodnjič. Potem pa je odvisno, kdaj pride prihodnjič. Zdaj imam srečo, da že imam v rokavu nov film, mladinsko kriminalko Tartinijev ključ.
Netflix, HBO in ostali delajo pametne serije, pri filmih pa se očitno bojijo, da ne bi bili preveč pametni. Ne vem, zakaj je tako. Veliko filmov na Netflixu je butastih, serije pa so super.
Politika je skrajna oblika mentalne bolezni. Tako hudo še ni.
Serija Kriva pota mi je bila res všeč. Pa The Kominsky Method, Severance, For All Mankind.
Babica gre na jug smo gledali v kinu, ko je bila lani 30. obletnica, seveda bi spremenil ogromno reči. Če lahko v gledališču ves čas delajo Hamleta, bi lahko človek tudi večkrat posnel isti film, da bi prišel do želenega rezultata. Je pa film ujel zeitgeist, optimizem tistega časa. Vampir z Gorjancev je nedokončan film, ker je kar naenkrat zmanjkalo denarja za glasbo. Obljubili so mi tudi ogromno računalniških posebnih učinkov, kupili so programe, a niso bili primerni za njihove računalnike. Poker pa se mi zdi še vedno super film, čeprav je nanj letelo ogromno pripomb. Me pa pri tem filmu moti slika, je nekako ploščata. Pri Dedku bi potreboval več denarja. Med korono je nekaj producentov odstopilo, meje so bile zaprte, a smo potem vsaj nekaj posneli v Makedoniji in na Hrvaškem.
Najprej smo želeli v glavnih vlogah Nedo Arnerić, ki je storila samomor, in Miro Furlan, ki jo je pičil komar in je umrla od nilske bolezni. To ni ravno zabavna zgodba, a tako je bilo. Tudi Borisa je pred snemanjem zadela kap, tresli smo se, ali bo zmogel, a je zmogel.
Če bi verjel v to, bi rekel, da sem zaklet. Ves čas se mi dogajajo drame. Moje življenjsko načelo je imeti srečo v nesreči. Zgodi se mi »štala«, potem pa se iz nje izvlečem. Želim si, da bi imel več sreče kot nesreče. Sem magnet za čudne ljudi, verjetno ker sem tudi sam malo čuden. Murphyjev zakon je zgibanka za prvi razred v primerjavi s tem, kar se dogaja meni. (nasmeh)
Otroci so bolj ali manj že veliki. Barko bi želel, a to je misija nemogoče. Pri nas od filma ne zaslužiš dovolj, da bi preživel dve leti, kaj šele, da bi si kaj kupil. Nekoč so si režiserji lahko kupili stanovanje s honorarjem od filma, zdaj pa težko dve leti plačuješ najemnino.
Joj, ne. Politika je skrajna oblika mentalne bolezni. Tako hudo še ni. (smeh)
Satelitski, ker moja hči živi v Berlinu. Skupaj smo bili na morju, in ko prideta, se vidimo. Je pa lepo, mali je »fedr cvedr«.
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji