![Hribi me delajo živega, tam sem doma, tam se dobro počutim, pravi sloviti alpinist. FOTO: Mavric Pivk](https://www.delo.si/media/images/20221111/1320817.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
Vzponi 65-letnega kranjskega alpinista Andreja Štremflja že pol stoletja odmevajo doma in po svetu. Za dobitnikom dveh najbolj prestižnih alpinističnih nagrad – zlatih cepinov – in za prvim Slovencem na najvišji gori sveta je veličastna bera dosežkov v domačih in vseh gorah sveta, predvsem v Himalaji. Gorski vodnik, sicer pa upokojeni profesor telesne vzgoje, se trenutno mudi v Nepalu, kamor sta z ženo Marijo Štremfelj popeljala svoje otroke in vnuke. Knjiga Kristali sreče – avtobiografija alpinista bo izšla le dva dni po prihodu v domovino.
Velikokrat slišim od ljudi, kako lepo je alpinistično življenje. Nekaj malega delaš, veliko plezaš, greš na odpravo, prideš na vrh, prideš domov, se poročiš, greš spet na odpravo, skratka, vse je super … A žal so del alpinizma nesreče in smrti prijateljev in vse to se je dogajalo tudi meni. Najprej se je smrtno ponesrečila Marijina sestra [Barbara Perčič], potem nismo prišli na vrh Lotseja, ponesrečil se je še Nejc [Zaplotnik]. Nato sem si v nesreči tudi sam polomil obe nogi in pristal na vozičku. Na srečo je bila želja po plezanju tako velika, da sem se hitro postavil na noge, tako hitro, da so se čudili še zdravniki.
Da, hribi me delajo živega, tam sem doma, tam se dobro počutim. V hribe sem začel hoditi prav zaradi lepote gora, ki me prevzema še danes. Plezanje doživljam kot izjemno doživetje v izjemno lepem okolju. Ravno pred odhodom v Himalajo sem bil na vodniški turi na Bernini in z mojim gostom sva morala nepričakovano prespati zunaj, v snegu. Bilo je zelo mrzlo in vso noč sva zmrzovala visoko gor na grebenu. Oba skupaj sva imela le eno spalno vrečo, s katero sva se ogrnila, a vendar je bilo izjemno doživetje. Noč je bila čudovita, ko je bilo najbolj mrzlo, so bile zvezde najlepše, nešteto jih je bilo. Zjutraj, ko je vzšlo sonce in potovalo navzgor nad grebenom, sem takoj pozabil na tisti mraz. Kot sicer v življenju je tudi v alpinizmu tako, da pozabiš na vse slabo in ostane tisto dobro, kar te vleče naprej. To je zame tudi smisel alpinizma, ko si na vrhu, je dan, v dolini je tema in z vzponom se dvigneš iz teme in prideš v luč. Dviganje iz doline navzgor me vedno znova prevzame, ti razgledi, vedno več razgledov ... Ko prideš na vrh Everesta, pa celo vidiš, da je Zemlja okrogla!
Nepreklicno je bil prvi vzpon na Everest res vrhunski dosežek, drugi pa v alpinističnem smislu nič posebnega, a vendar izjemno in enkratno doživetje. Predvsem zato, ker je bil to edini od mojih osmih osemtisočakov, na katerem nisem bil nič kaj pretirano utrujen, pa še vreme je bilo idealno. Eno uro sva bila gor in uživala v neverjetnem razgledu. Nekdo, ki se prepira z ženo, mogoče ne bi tako užival, jaz pa jo imam rad in zame je bilo res sanjsko.
To se zdaj sliši, kot da sva se usedla in se pogovarjala, kdo bo dejansko prvi stopil na vrh. Daleč od tega, to je bila povsem neverbalna komunikacija, v tistem trenutku pričakovanja in vzhičenosti niti nisem razmišljal, češ saj je bil Nejc na prejšnjem osemtisočaku pred mano, zato bi moral biti zdaj jaz. Nejc mi je samo z roko pokazal, naj stopim naprej, in šlo je za tri sekunde in manj kot pol metra, vsekakor pa za oba velja, da sva bila prva. Res pa je to takrat zelo zanimalo ljudi, vsi so v naju vrtali s tem vprašanjem, a midva iz tega nisva hotela delati neke zgodbe.
S temi pritiski se nismo obremenjevali, bolj smo jih čutili kot precej neposrečene šale. Ko sta nam naša radioamaterja povedala, da si v domovini želijo, da bi prišli gor za devetega maja, smo bili kar malo užaljeni. Kaj takega si lahko izmislijo le ljudje, ki nimajo pojma o Himalaji. Mi smo prišli gor, ko je bilo to mogoče, in ne takrat, ko so nam to naročili.
Seveda moji duši godita oba zlata cepina, vendar moram povedati, da mi v alpinizmu nikoli ni šlo za slavo in čast. Prvi je bil zame takšno presenečenje, da sem njegovo vrednost dojel šele deset let pozneje. Z Markom [Prezljem] najprej sploh nisva hotela iti na podelitev, saj se nama je zdelo nesmiselno, da bi se vozila tako daleč, v Francijo, po neko nagrado. No, pri drugem zlatem cepinu je bilo vendarle drugače, zame je res velika čast, da sem ga dobil, saj sem se znašel v sila eminentni družbi samih velikih imen svetovnega alpinizma, kot so Messner, Bonatti, Scott, Bonington, Kurtyka ...
Andrej Štremfelj se navdušuje tudi nad čebelarjenjem, vendar mu zaradi vseh obveznosti to trenutno ni prioriteta. »Kakšen resen čebelar bi mi lahko očital, da so moje čebele rahlo zapostavljene zaradi gora. Imam pa z njimi res veliko veselje in letos sem jim naredil nov čebelnjak. Sicer pa veliko vodim kot gorski vodnik, zelo rad sem s štirimi vnuki, tu sta še športno plezanje in vsakoletni dopust na grškem otoku Kalymnos, ki je raj za športno plezanje. Da, res nisem človek za poležavanje na plaži, na morju že po dveh dneh postanem rahlo živčen,« je še povedal.
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji