![FOTO: Uroš Hočevar/Delo](https://www.delo.si/media/images/20230729/1491715.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
Pred Grad Kodeljevo se pripelje na kolesu na električni pogon, s še nerazcvetelo rdečo vrtnico v roki. Kot vitez, trubadur stare šole. Rahlo razmršeni beli lasje, oči še vedno takšne, kakršne jih pomnimo iz filmov, z odra, velike, modre, prodorne, še vedno žarijo. Tale je za vas, z mojega vrta, reče. Imam res rad rože. Pa drevesa tudi. Raje bi se pogovarjal o drevesih kot o teatru, še reče s komaj opaznim nasmeškom.
Pri Daretu Valiču bi potrebovali živ posnetek, najraje kamero. Da bi lahko ujela to neizmerno duhovitost, ironijo, specifično mimiko. Njegov obraz sploh. Njegov edinstven igralski obraz, ki se je neizbrisno zapisal v naš spomin, kot je v utemeljitvi lavreata zapisala komisija Borštnikovega prstana.
Je človek, ki ne čuti potrebe, da bi kogarkoli fasciniral, ki se je odločil, da bo govoril o sebi samo zato, ker se to ob Borštnikovem prstanu spodobi, a vmes vsaj enajstkrat ponovil, da nima kaj povedati in da tudi če bi imel kaj povedati, o sebi ne more in ne zna govoriti.
Kaj pa naj bi drugega rekel? Tistim, ki so bili za, se zahvaljujem, tistim, ki so bili proti, se pa opravičujem, nikoli več, nikoli več, obljubim (nasmešek).
Vsaka nagrada je gotovo posebno doživetje. A da bi bilo to res upravičeno in pošteno, mislim, da je ta prstan prišel deset let prepozno. Zdaj sem ustrelil kar tako.
Ja, takrat sem bil še nekako v stiku s teatrom, zdaj sem se čisto umaknil.
Vidite, kaj vse izvem o sebi. Zato so nagrade čisto v redu stvar.
No, to je pa lepo. Boris je pred desetimi leti režiral Molierove Scapinove zvijače in mi dal vlogo Geronta. In res mi je bilo žal, da sva samo enkrat imela možnost, da sva tako tesno sodelovala, Boris kot režiser, jaz kot igralec. Imel je samo eno pripombo. Da sem nekaj rekel preglasno. Ker ga spoštujem kot igralca in režiserja, sem v predstavi utišal kar ves svoj tekst. In moram reči, da je izjemno dobro delovalo. Tudi jaz sem bil sam s sabo bolj zadovoljen. Škoda, da Boris ni več režiral, ker je imel prav neverjeten posluh za režijo, za igralca. Zelo sem užival v tisti predstavi. Mislim, da prav zaradi njega.
Rojen sem bil dva tedna pred Hitlerjevim napadom na Jugoslavijo, tako da sem bil rojen še v Kraljevini Jugoslaviji. Bil sem italijanski državljan, po mami in očetu, oba sta bila Primorca.
Veste, da so včasih podeljevali Borštnikovo nagrado za lep odrski slovenski jezik, in dobili smo jo trije slovenski igralci: Radko Polič, ki je svoje življenje začel v Beogradu, Boris Cavazza, ki je bil rojen v Milanu, in jaz, rojen v Banjaluki. Potem so jo pa ukinili.
Tisto, kar je bilo za mojo mamo hudo, je bilo zame lepo. Samo to vem. Medlo se spomnim tudi ofenzive na Kozari, vem, da so nas zajeli četniki, to je bilo seveda nekaj strašnega, a meni je ostalo v spominu predvsem, da sem tam končno lahko nekaj jedel. Strpali so nas v neke vrste taborišče, potem so nas peljali v prisilno delo, mama je garala na polju, otroci smo bili tam, prepuščeni sami sebi.
Ja, pa se vseeno spomnim, sicer medlo, nekaterih podob, atmosfere. Recimo, spomnim se konca vojne, to, kako je oče prijezdil na konju kot partizan osvoboditelj. To je bil dogodek.
Mama je vedno govorila, moliva, Darko, da bo tati prišel živ in zdrav. In ko se je oče pojavil kot osvoboditelj, junak, je moja mama rekla: O, moj Jezus. Takrat je oče razjahal in prišel k nama in jaz sem bil prepričan, da je to on – Jezus, samo da je večji, pa da ima mitraljez in peterokrako zvezdo. Težko sem dojel, da je to moj oče. Nisem ga imel možnosti spoznati. In zvečer je mama rekla, dajva, spet moliva k Jezuščku, pa sem rekel: Neću više da molim, tata je već došao. Takrat nisem preveč dobro znal slovensko, čeprav je mama govorila z mano slovensko, kolikor se je dalo.
Spomnim se, da so takrat tudi fotografirali in da so nas, partizanske otroke, ki smo bili sestradani, razcapani in garjavi, dali na stran, spredaj za kuliso so pa dali četniške otroke, ker so bili bolj rejeni, bolj primerni za podobo srečnih otrok osvoboditeljev.
Ne, tega se spomnim, ker me je to takrat tako bolelo. Nepravično se mi je zdelo.
Ko je oče izstopil iz armade, je kot gradbenik poskušal najti delo v Postojni. Bil sem z njim na uradu, ko je iskal zaposlitev. Ženska mu je nataknjeno rekla, kje pa je bil do zdaj. Pa ji je rekel: Kje sem bil? V p. m. Nato ji je zabrusil: Nikogar ne bom prosil za delo, in ponosno odvihral iz pisarne. Potem smo šli na Reko, kjer je čistil minska polja, čista ruska ruleta. Po Reki smo se preselili v Žirovnico, kjer se je začela delati hidrocentrala. Takrat sem začel hoditi v šolo v Sloveniji, prvi razred. Spomnim se, da so imeli tam center za nemške ujetnike, ki so od Rdečega križa dobili kruh, mi otroci smo imeli samo koruznega. In ujetniki so mi skozi rešetke dajali košček kruha v zameno za koruznega. Tako da ... po vojni sem kruha imel. Stanovali smo pa v baraki.
To je bilo pa že v Ljubljani. Bilo smo revni kot cerkvene miši. Mama je doma kot dodatno delo šivala nedrčke za eno od tekstilnih tovarn, midva z bratom pa sva ji pomagala šivati gumbe. Še danes znam prišiti vsak gumb.
Sicer pa, kaj naj vam sploh govorim o tem. To so dolgočasne stvari.
Ah, kakšen junak, dajte no. Sem najbolj strahopeten človek na svetu.
V prvih vrstah ravno nisem bil. Krivica me je pa vedno bolela. Nikoli v življenju nisem bil član nobene stranke, niti komunistične partije ne, čeprav se bi to takrat splačalo. Bil sem levo usmerjen, čeprav za Slovenijo več ne vem, kaj je levo in kaj je desno. Včasih imam občutek, da imajo prav ti, ki se trkajo po prsih, kakšni levičarji so, bolj desne misli.
Lahko pa povem, da sovražim vojsko. Sem jo služil v Črnomlju in to je bilo zame izgubljeno leto življenja. Deset mesecev in dvajset dni. Kdo mi bo to vrnil? Nihče. Kaj sem se tam naučil? To, da se je Tito rodil v Kumrovcu.
Seveda, to sem slišal najmanj stokrat in vsakič sem se čudil in se strinjal.
Ah, verjamem. Zmeraj bolj. Po pravici povedano, mi je vseeno.
Meni prav nič posebnega. Bolj mi je bil všeč Che Guevara, ker je utelešal mit upornika. In se je dejansko uprl, ZDA, celo svojemu prijatelju Castru.
Saj se je z Lumumbo tudi.
Patrice Lumumba, prvi demokratični voditelj Konga, ki se je uprl in se boril za neodvisnost Konga od Belgije. In ob njegovem uboju smo morali takrat po cesti vpiti: Fuj Mubutu.
To je bil ta, ki je leta 1961 najverjetneje dal ubiti Lumumbo. Na koncu je Mubutu prišel na obisk k Titu in vse je bilo v najlepšem redu. To je politika.
Spomin imam zelo dober. Samo telesno sem malo šibek. Letom primerno pač.
Hja, saj sem bil res. Do sedemdesetega leta nisem vedel, kaj je doktor. Po sedemdesetem se je pa začelo.
Enega sem, seveda, in to z veseljem. Za drugega pa ne vem. Morda kaj več o tem vedo tisti, ki so mi dali nagrado. Ponavadi jo dajo tistemu, češ, saj ta pa ne bo dolgo.
Saj poznate tisto: ko so Churchilla vprašali, kaj je ob njegovem življenjskem slogu – viski, cigare, ženske – recept za dolgo življenje, je rekel: No sports. Nič športa.
Sem, tako na daleč. Tudi na televiziji kdaj vidim, da ljudje tečejo (nasmešek).
Rezultat 0:0. To pa moram, že zaradi vnukov, ker so fuzbalerji.
Mislim, da je to res. Dobra režija se začne in konča v dobrem izboru igralcev.
Nekaj, kar jaz nisem, ja.
Niti ne. Ponavadi to potegnem iz likov v gostilni. Zelo rad opazujem ljudi. Rad imam gostilne. Tudi zdaj, ko ne kadim in ko zelo malo pijem. Ne vem, kaj je to z mano. Upam, da ni konec, hudiča. Že prejšnjo zimo, ko nisem kadil, sem šel rad ven zmrzovat s kadilci. Ker je bilo tam vedno bolj fino, tam so se smejali, zabavali. Notri so pa športniki (nasmešek).
(Smeh.) Saj tudi ne mislim dajati nobenega zglda. Povem tako, kot je. Upam, da ne bodo taki kot jaz.
Prav nič.
Uf, to pa je bila odisejada. Grah se je obema za nekaj časa zameril.
Midva z Borisom sva že prej drugovala, tudi popivala sva skupaj. Potem pa sva se zmenila in sva šla. Sva se kar nagarala, tudi precej zaslužila, a je potem København vse pogoltnil.
Mimogrede, v tej knjigi sem posebej prebral poglavje, v katerem opisuje to najino popotovanje po severni Evropi, in moram tukaj povedati, da tista, ki naj bi bila takrat moja, kako ji je že rekel, Bibi Jebessen, ni imela zelenih peg, kot je zapisal. Je bila pa mlajša kot njegova (nasmešek).
Tale ja. Čeprav ne vem več, kako ji je bilo točno ime. Vem pa, da moji ni bilo ime Bibi Jebessen. Priznam pa, da se duhovito sliši.
Tega pa ne bom povedal. Ko sem tisto bral, sem se prav zamislil, da je moja zgodba o tistem potovanju precej drugačna od njegove. Vsak ima svoje spomine. To nikoli ne morejo biti skupni spomini. Nekatere stvari sem videl drugače, s svojimi očmi, skozi svojo prizmo. Vem pa nekaj: moja ni imela zelenih peg (hudomušen nasmešek).
Ah, z Borisom sva se spoznala na Unionskem vrtu, v gostilni pač. Ko je debata nanesla na študij, mi je rekel, da ga angleščina in francoščina ne veselita toliko, da bi raje fakulteto, ki ne bi imela matematike. In jaz sem se pohvalil, da sem v prvem letniku akademije, kjer absolutno ni matematike. Je rekel, da bi on tudi kaj takega študiral. Potem se je pripravljal za izpit, Antonijev monolog v Cezarju, no, pa saj to že veste ...
Za priprave sva šla v Piran, na nekem čolnu je vpil: Cezarja bom pokopal, ne slavil ... Uf, kako se je drl, s polnimi pljuči. Ko sva se ozrla na obalo, so se tam ljudje zbirali na obrežju in strmeli v čudaka na čolnu. Že takrat je znal pritegniti občinstvo.
Jaz sem imel takrat študentsko posojilo, ki je bilo zelo odvisno od tega, kakšne ocene si imel. In seveda sem moral biti discipliniran. Denarja nisem imel dovolj, da bi preživel.
On je bil električar.
Kaj naj povem o sebi. Dajte no.
To je res. Ko sem prebral ta tekst, sem se tako smejal, česa tako smešnega že dolgo nisem bral. Mislim, da je najboljši prizor, ko Dušan Jovanović uči plesati Jenija [Evgena Carja]. To je res duhovito.
Še pred tem filmom sem rad razlagal, da bom šel, ko bo prišel čas, v dom za ostarele, a po tem filmu sem spremenil mnenje. Pa se imajo nekateri prav krasno tam. Ampak ta red, jesti ob določeni uri, spanje ob določeni uri, moraš se delati še starejšega, kot si ... To ni zame. Za sabo sem imel dve delovni brigadi in vojsko, ne bi več, hvala.
Kje pa. Takšne, ki smo bili bolj nagajive sorte, so poklicali in nam svetovali, da je pametno, da gremo v brigado. V resnici ni bilo izbire.
Čisto nič. Bognedaj.
Tam sem pa bil prostovoljno. In bil sem kar glasen, ja. Veste, v tistem obdobju sem res verjel, da bomo ena redkih držav na svetu, ki ne bo imela vojske. Če bi šlo danes pol teh vojakov v policijo, polovica pa med gasilce, bi bilo vse veliko bolj prav. Globoko sem prepričan, da je vojska nekaj najbolj nesmiselnega. Če bi se res zgodila agresija, verjamem, da bi se uprli vsi državljani, tako kot so se že kdaj prej v zgodovini.
Razlika je v tem, da je ta svet njihov. In je drugačen, kot je bil moj.
Drugačen. Drug pogled na svet imajo.
Jaz mislim, da se zgodovina ponavlja, da so stvari bolj ali manj iste, le da je tehnologija nova.
Mislim, da se zdaj mladina ravno tako druži zares. Če bi bilo potrebno, bi ravno tako reagirali, kot smo mi. Šli na ulice in se uprli. Jaz verjamem v vsako novo generacijo.
Zdi se mi, da imajo mladi ljudje bolj prav kot mi. Ker mislim, da se ljudje po sedemdesetem letu vtikamo v svet, ki ga hočejo mladi ljudje zgraditi. Vidim jih, kako so zavzeti. Za ustvarjanje, za delo.
Saj ga tudi v Jugoslaviji ni bilo. To idealiziranje tistega časa me včasih prav zmoti ... Samo da se takrat o brezposelnosti ni toliko govorilo. Kar se pa kvalitete življenja tiče: zdaj grem čez cesto in kupim kavo; če sem hotel kavo piti takrat, sem moral ponjo v Trst. Kdaj je bilo življenje bolj lagodno? Zdaj ali prej?
Pred dvema letoma sem se peljal skupaj z eno gospo in je jamrala in šimfala po državi, pa po mladini, jaz sem jo nekaj časa poslušal, molčal in se čudil. Potem me je tudi ona pogledala in rekla: A ne, gospod Valič, ko je človek mlad, je tudi lakota lepa? Mejduš, sem rekel, to imate pa prav. Razlika je samo v tem, da so nove generacije mlade, mi smo pa stari. In svet je od mladih ljudi. Oni bodo spreminjali svet po svoji meri, če ga bodo hoteli.
Res, v črno kuhinjo? Hm. Jaz tega občutka nimam, moram priznati.
Ja, marsikdaj sem rekel ne. Film bi pomenil mesec ali več stran od družine. Družina pa mi je vedno pomenila več kot vse kariere tega sveta. In to mislim zelo resno. Hkrati pa imam ves čas občutek, da sem družini še vedno dal premalo. Tega mi otroci ne očitajo, ker so plemeniti ljudje. Zelo jih imam rad, a tudi zdaj se jim premalo posvetim. Pravzaprav se ne posvetim nobenemu. Veste, jaz sem zelo len človek. Po prepričanju sem lenuh. Nikoli se nisem preveč družil z ljudmi, zelo rad sem sam. Zelo rad. Če pa že, grem v gostilno in srečujem ljudi. In je zmeraj nekaj novega, pogovori so zmeraj novi, drugačni.
O gledališču pa sploh ne.
Zato ker nočem motiti.
Ker sem pred leti preživel takšno bolezen, da bi moral med predstavo večkrat na stranišče. Tega pa nisem hotel. Ker so se mi takrat, še ko sem igral, ti ljudje, ki so med predstavo vstajali in hodili ven, zdeli malo čudni. Vsakič sem mislil, da sem dolgočasen, da sem slab, niti pomislil nisem, da gredo na stranišče. Zato tudi zdaj sam ne maram motiti.
Na WC greš pa točno takrat, ko ni treba. Zdajle, recimo, me čisto slučajno ni prijelo, pa bi se rad izmazal iz tega pogovora.
Tu pa imam anekdoto. Končno eno. Imeli smo dvojno zasedbo, Hamleta sta igrala Danilo Benedičič in Slodnjak, kralja pa Sotlar in Kosmač. Preden smo šli na oder, je bil v naši zasedbi v vlogi kralja Kosmač, ko sem pa stopil na oder, me je tam kot kralj na odru pričakal Sotlar. To sem doživel, ta šok. Precej stresno je bilo. Zakaj je do tega prišlo, ne vem. Verjetno je Sotlar hotel biti v prvi zasedbi, pa so mu ustregli.
Ja, fino je bilo delati z njim. Skupaj sva delala tudi v seriji Sence pod ostrim vrhom. Dobra stvar. Sotlar je bil pošteni brat, jaz pa pijani brat. Imeniten soigralec je bil. Zelo fer, kot mlajšemu kolegu mi je veliko pomagal.
Ja, poznam, tudi jaz sem to delal. A bolj po gostilnah.
V gostilnah sem opazoval ljudi, poskušal prevzeti nekatere njihove značilnosti.
Ah, v resnici je isto. Le drugačen pogled je, od zunaj. Meni so bili zanimivi liki, poskušal sem si zapomniti specifiko določenega značaja in prevzeti nekaj njegovega nase.
Ja, rad sem kradel te stvari. Iz življenja sem kradel veliko in dajal na oder ali na film, to pa. Ljudje so se mi vedno zdeli strašno zanimivi. In sem jih kradel. Prav škoda, da tega več ne počnem.
Glejte, tole sem si zdaj nabavil. (Pokaže na kolo, podobno poni ekspresu.) Na elektropogon. Ni treba nič poganjat, usedeš se gor in se odpelješ.
Saj nimam kaj povedati. Vam je lahko, ker imate plonk cegelc (namigne na moj list z vprašanji).
Ja, to sem rekel, ker se mi je zdelo prav, da to povem prav v Mariboru. Pa tudi res je bilo. Velika čast je igrati takšen lik. Od zadnjih vlog mi je bil najbliže lik Vladimirja Matjaža Zupančiča.
Tudi, a gledališka predstava je bila še boljša. V Drami smo se z malega odra preselili na veliki oder, tako uspešna predstava je bila. To sem pa res rad igral. Tukaj pa res neskromno lahko rečem, da sem bil res dober.
Ja, on je pa šel h koreninam, postal je pravi Primorec. Tako se je odločil, hotel je biti tam.
Saj vidite, kako zgovoren sem. Nič kaj dosti ne rečem. Dobra sta. Vsi moji štirje otroci so fini. Petdeset odstotkov jih je šlo v gledališče, petdeset se jih je pa rešilo. Ena hči je filozofinja, druga arhitektka. Na nobenega nisem vplival. Ne, to pa ne. Vsak živi svoje življenje.
Nič kaj dosti se ne spomnim. Hm, veste, kaj sem zelo rad igral: Ivanušinove otroke. Pa Profesor Klepec, tega sem tudi zelo rad.
Tega pa ne bi vedel. Vi pa tudi ne morete, saj vas še ni bilo na svetu. Sicer pa, hvalabogu, da so me kakšne dame rade videle, saj sem jih tudi jaz rad. Dokler ni prišla Dunja. Potem sem videl samo njo.
Mislim, da mi je to res uspelo. Dilema, kako se ujameš v svet, ki ga sam tako načrtno gradiš.
Tako. Hočeš biti svoboden, hočeš osvajati svet navzven, hkrati pa gradiš kletko samemu sebi. Sem bil pa eden redkih igralcev takrat, ki je imel malodane pornografski prizor.
Bil sem gol, okrog ledij sem imel zavito neko blago. Ampak saj pravim, za tiste čase je bila to avantgarda, pornografija. Sploh za nacionalno ustanovo SNG Dramo. Mile Korun je režiral.
Tudi, vse lepo, res pa, da vam o teh predstavah nimam kaj dosti povedati.
Mah, a veste, da me je v gledališču vedno zanimalo bolj tisto, kar je bilo zunaj, kot tisto, kar je bilo notri. Strogo sem ločil zasebno življenje od gledališkega. Mene gledališče samo po sebi ni ravno ... No, kaj naj rečem, rad sem igral. To je pa tudi vse.
No, gotovo je to res. To je droga. Gledališče je droga, večja od filma. Tam ne smeš kiksnit, tam moraš speljat do konca, uro, dve, tri, do konca. Disciplina je pa disciplina. Discipliniran sem bil do konca. Nikoli v življenju nisem zamudil na predstavo.
Imeti mora grozljivo voljo. Psihofizično mora biti popolnoma pripravljen. Nekaj talenta pa tudi mora biti.
Mislim, da je to zelo težko delo. Za šibkega človeka to ni. Zelo se moraš posvetiti temu delu in zanemarjati tisto, kar ti je najdražje, družino. Namesto da zvečer otrokom bereš pravljice, greš na šiht. Namesto da greš s prijatelji v gostilno, greš na šiht.
Na žalost je to res. A za igralca že prej ni bilo socializma, to hočem reči. Imel je podobno življenje, kot ga imajo zdaj vsi. Ves čas v teatru, na vajah, zvečer na predstavah.
Ko sem šel v pokoj, sem si rekel, no, zdaj sem se končno osvobodil. In takrat se mi je odkrilo, da imam prvič v življenju čas še zase. Ne za oder, ne za vloge, ne za družbo ... zase. Zato pravim, da mi je zdaj čisto lepo. Končno se lahko pogovorim sam s sabo.
O marsičem.
Ne hodim v cerkev, vsak naj se odloči sam zase. Vem, da je mene osebno strah samo ene stvari: da ne bi komu naredil kaj slabega, nevede. To me najbolj muči. Vede kaj takega nisem naredil. Nevede bi se pa lahko zgodilo. O tem razmišljam, ko sem sam.
Bognedaj. Sem raje zasadil drevesa. Kaj je že tisto, kar mora narediti moški, preden umre? Zaploditi otroka, zasaditi drevo in ... napisati knjigo. No, namesto tega sem posadil drevo, vsakemu vnuku po pet oljk. Te bodo preživele vse. Knjige pa ne bom napisal. Pripovedovati bi morda še znal, a za pisanje so drugi ljudje. Jaz nisem te sorte. Vsak naj dela svoje. Saj jaz kaj drugega kot igralec ne bi bil. Čeprav sem neslavno poskusil na naravoslovni fakulteti.
Čisto po naključju.
Nekaj sem gotovo čutil. Nekaj me je res dajalo, to pa moram priznati.
To pa nikoli. A nekaj me je gnalo v to smer. Ne znam razložiti. Pa sem si rekel: grem tja, kjer sem doma.
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji