![Denis Škofič pravi, da je ponosen, da je prvi prekmurski pesnik, ki je prejel nagrado za pesniško zbirko. Dobil jo je na svoj 39. rojstni dan. FOTO: Črt Piksi](https://www.delo.si/media/images/20240827/1781812.width-660.jpg?rev=1)
Neomejen dostop | že od 9,99€
Tuskulum pomeni mirno in udobno zavetje, bivališče. Tuskulum, kot ga slika, poje, opisuje, kaže in pesni Denis Škofič, ni vedno miren in udoben prostor. Je vse, kar smo kot družba ustvarili, vse, kar je naredilo nas, vključno z napakami, zablodami, nasiljem, ki ga sprejemamo, ker se tako morda v nekem obredu spodobi. V zbirki, ki je izšla pri Cankarjevi založbi, je vsaka beseda pomembna, ker svet raste iz nje, in prav jezik je Škofičevo zavetje.
Tuskulum je v zbirki mišljen kot zavetje civilizacije. Kar smo si ustvarili kot varno zatočišče. Vsi obredi, postopki, jezik, družba kot taka. Kar se nam zdi kot zavetje, pa obenem ni in je prav nasprotno.
Tako, ja. Zbirka skuša prikazati, kako deluje človeška družba, civilizacija kot taka. Kar se nam zdi, da je varno, vsi vzorci, ki smo jih ustvarili, ki pomenijo družbo, so obenem nasilni. Odnos do žensk v patriarhalnem, pokroviteljskem smislu, vloge, ki jih imajo ženske, moški, otroci. Pri oblikovanju civilizacije zmeraj ustvarjamo tudi zmote. Nekaj doženemo, nekaj se uveljavi, živimo po nekih normah, potem pa minejo stoletja in ugotovimo, da smo šli po čisto napačni poti. Da to, kar smo dognali, ne drži, da je napaka. Tudi v zbirki sem lirskemu subjektu namensko položil napake. Čez čas vidi, da ni vse tako, kot se mu zdi, kakšen naj bi bil svet. Ena izmed teh napak je v motivu Atlasa. V antični literaturi drži Atlas nebesni svod. Ko je bil narejen prvi atlas, je bila na začetku ilustracija Atlasa, ki drži svet. Od takrat naprej se je v družbi izoblikovala podoba Atlasa, ki drži svet. Ta napaka je v zbirki namenska. Kaže, da so norme, običaji, obrazci, po katerih živimo, v bistvu tudi napake.
Je leta 1985 rojeni pesnik, pisatelj in literarni kritik ter hkrati profesor na Srednji zdravstveni in kemijski šoli v Novem mestu. Do zdaj je izdal tri pesniške zbirke: Sprehajalec ptic (Beletrina, 2013), Seganje (Cankarjeva založba, 2017) in Tuskulum (Cankarjeva založba, 2023). Prvi dve sta bili nominirani za Jenkovo nagrado, prva tudi za kritiško sito. Za Tuskulum je poleg Veronikine letos prejel še Cankarjevo nagrado za najboljše izvirno literarno delo preteklega leta. Sicer pa je bil Škofič s kratkimi zgodbami uvrščen v zbornik Vrane, čečkarije in konfeti (Litera, 2017) ter antologijo Petdeset izbranih kratkih zgodb avtorjev in avtoric, rojenih po 1980 (Dialogi, 2019). Leta 2019 je dobil nagrado pesniškega turnirja in postal vitez poezije. Leta 2021 je pri grški založbi Thraka izšel prevod zbirke Seganje. Njegove pesmi so prevedene v več tujih jezikov.
Književnost. Poezija in sploh literatura sama.
Rad raziskujem jezik. Rad prebiram slovarje in iščem zanimive izraze. Tudi ko berem literaturo, si izpisujem besede, ki so zanimive, ki delujejo magično. Ko sem pisal drugo pesniško zbirko Seganje, sem naletel na izraz tuskulum. Zdel se mi je čaroben. Ko sem besedo prvič slišal, mi je zvenelo kot Tu sem. Izraz je v Slovarju slovenskega knjižnega jezika, a se zelo redko uporablja. Nisem natančno vedel, kaj pomeni, in sem raziskoval. Tako sem prišel tudi do Cicera, ki je svoje razprave napisal v vili Tusculum. Pisal jih je, ko mu je umrla hči. Piše o umrljivosti, žalovanju, kaj je življenje, kaj je družba, kako se z vsem tem spopasti. To so tudi glavne točke moje zbirke.
Želel sem najti nekaj, kar predstavlja, kaj je zame družba. Kako jo jaz razumem kot posameznik, kako si jaz razlagam svet in kako mislim, da si ga drugi. Zmeraj si ga razlagamo na podlagi tega, kar smo prebrali, kar smo gledali, poslušali, kar so nam drugi povedali, pripovedovali … Tu so aluzije na antiko, ki je pomembna kot zibelka civilizacije, Biblija kot druga zibelka, ki poveže zahodni svet, kot ga poznamo danes, in potem vse pripovedke, kanonska literarna dela … Karkoli rečemo, razmišljamo, pomislimo na neki film ali knjigo in si razložimo svet. Zato te reference. Nekatere so bolj, druge manj znane. Zelo pomembno se mi je zdelo tudi narečje. Ko se rodiš, govoriš materinščino. Materinščina je štajerščina, če si iz Štajerske, prekmurščina, če si iz Prekmurja … Svet tako spoznaš z druge plati, nato pa nalagaš knjižni jezik in vse znanje. Narečje je povezano z določenimi običaji v določenem okolju, in ko prideš v drugo okolje, so spet drugačni izrazi za drugačne obrede.
Točno tako. Se je pa težko odločiti za narečje. Vprašaš se, koliko bodo bralci razumeli. Kako daleč lahko greš? Vsi, ki pišemo in beremo literaturo, usvojimo določene vzorce. Nimam podlage prekmurskega slovstva, ker ni toliko avtorjev, ki bi pisali v narečju oziroma visokih, vrhunskih literarnih del, ki bi se uveljavila in bi mi bila vzorec, kot je denimo pogovorni jezik pri Andreju E. Skubicu. Tega je zelo malo, pri poeziji le Janez Ramoveš, ki zavestno uporablja narečje, zato je zelo težko najti model. Ko sem prvič poskušal napisati narečno pesem, mi sploh ni šlo. Ne pomagajo besede, če nimaš strukture, kako bi jih vnesel. Namučil sem se, da sem našel pristop, ki deluje naravno in ga ni bilo treba izsiliti, da bi pesem naselil z narečnimi izrazi, ampak so narečni izrazi prišli spontano in ustvarili pesem. Zato jih tudi ni toliko. Nekatere se z narečjem igrajo in prehajajo v knjižni jezik. Recimo v pesmi Ljudski običaj je narečje uporabljeno tam, ko je vse dobro, kjer je dom, ljubezen. Bolj ko sta pozvačijna, ki sta v pesmi središče, nasilna, bolj ko pesem govori o vojni, bolj gre v knjižni jezik, ki je strukturiran. Narečje ni strukturirano, knjižni jezik pa je.
Ne, to je vabovec, tisti, ki vabi na poroko. Ta lik je samo v Prekmurju in spominja me na kurenta. Ima kapo z umetnimi rožami iz krep papirja in trakove. Ima simbole, kot je torba, v kateri ima kruh, zemljevid, kar so lahko časopisi, moko, rog, v katerega trobi, sekiro, ki ima teme iz ježeve kože, in zvonce. Vedno sta dva. Eden je ženinov, drugi nevestin. Zmeraj sta v pozitivnem smislu, vsak ima svoj načrt, kako pridobiti ljudi in jih zvabiti na poroko. To se mi je zdela super metafora za različne vojne in vse politične agitacije, za vse, pri čemer je treba pridobiti ljudi na svojo stran.
Pišem po tihem, ko pa pesem napišem, jo preberem na glas in črtam. Po principu Gustava Flauberta. Ko je pisal Gospo Bovary, je vso noč pisal, zjutraj šel na sprehod in na glas bral po drevoredu ob reki Seni. Vse, kar se mu je slišalo čudno, je prečrtal. Sicer pa poezijo zelo rad poslušam. Pesniki, ki berejo, imajo poseben ritem, tu se najbolj spomnim Anje Zag Golob. Bolje je slišati pesnika, ki bere. Sploh pri narečnih in pogovornih izrazih.
Kot vsak želi. Da ne bi vstopili vanjo s predsodki in pričakovanji. Želim si, da bi se prepustili toku in da bi jo večkrat prebrali. Gre za zbirko, ki z vsakim branjem dobi drugačne vidike in poglede. Tudi mene kot avtorja še preseneti. Tudi sam zmeraj kaj najdem, česar nisem zavestno postavil noter, čeprav sem vstavil ogromno.
Veliko. Kot učitelj se ukvarjam z mladimi in tu je tudi nagrada mala Veronika, pri kateri sodelujem z dijaki. To je super, saj iz tega rastejo novi pesniki. Učenka, ki sem jo mentoriral, je nekoč dobila malo Veroniko. Veronikino nagrado sem zmeraj spremljal in želel sem si dobiti eno pesniško nagrado kot potrditev, da delam dobro, čeprav seveda pesnik ne piše za nagrade. Veliko mi pomeni tudi zato, ker sem prvi Prekmurec, ki je dobil pesniško nagrado. Milan Vincetič je dobil nagrado Prešernovega sklada za pesniško zbirko, ampak noben Prekmurec še ni dobil ne Veronikine ne Jenkove nagrade. Poleg tega za Veronikino nagrado stoji odlična ekipa. Način, kako jo promovirajo in delajo, je na tako visoki ravni, da sem lahko samo počaščen.
Strokovna komisija, ki jo sestavljajo Veronikina nagrajenka, prevajalka, doktorica angleške in ameriške književnosti Kristina Kočan, literarna zgodovinarka in teoretičarka Alojzija Zupan Sosič ter pisateljica, prevajalka, publicistka in Delova novinarka Pia Prezelj, je letošnjo nagrado za pesniško zbirko, ki jo podeljuje Mestna občina Celje, namenila Denisu Škofiču za zbirko Tuskulum (Cankarjeva založba).
Nominirani so bili še Maja Miloševič Čustić za zbirko Vidno polje (Center za slovensko književnost), Jure Jakob za Drobne opazke (LUD Literatura), Tonja Jelen za Od točke nič (Litera) in Barbara Korun za Vnazaj (Pivec).
Ob Veronikini nagradi so nocoj na Veronikinem večeru poezije in glasbe, sklepnem dejanju pesniškega natečaja in vsega dogajanja, ki ga organizira Hiša kulture Celje, podelili še zlatnik poezije za življenjski pesniški opus in ustvarjalno žlahtnjenje slovenskega jezika Borisu A. Novaku ter Timoteju Kristijanu Kovaču nagrado mala Veronika za najboljšo dijaško pesem.
OSEBNI SLOVARJI
Osebni slovarji se ne začnejo z besedo mama,
ampak z medmeti.
Niso nabor knjižnih besed,
ampak v njih prevladujejo narečni
in pogovorni izrazi.
V njih so čamuge in pozoji.
V njih nan ide škrab po tejli.
V njih se zastreskamo, küšüvlemo,
natepavlemo, maščüvlemo,
smo hamični, se füjlimo, güjlimo,
pošikavlemo, naprej nosimo, vö ne povejmo,
vörvlemo, varvlemo, vö mečemo, repenčimo,
gor plačamo, gor prijdemo, se dol ne damo,
še posebej, če nam dojadi.
V osebnih slovarjih so namesto vrvic motvauzi, namesto vrvi vauže,
namesto verig lanci, namesto zaves firunge,
je namesto mize sto, namesto stola stolec,
namesto bezga zobovec,
namesto krožnika tanjer, namesto bolezni beteg,
je namesto odvetnika fiškališ, je namesto prekletstva kaštiga.
V njem kefa pomeni tako krtačo kot lepo žensko.
V osebnih slovarjih je še živo besedišče tujih zavojevalcev
in gospodarjev, še obstajajo stari zemljevidi in meje, še odzvanjajo
politične odločitve in še zmeraj traja naseljevanje. So še zmeraj
izginuli predmeti, rastline, živali, pojavi, poklici in ljudje.
Osebni slovarji nimajo razlag,
življenja ne moreš razložiti.
(Iz zbirke Tuskulum Denisa Škofiča, Cankarjeva založba, 2023)
KOPITO
Z bajonetom vrezuješ konje
v zid svoje sobe v Hotelu Dobray.
Privedene, pritepene, osedlane,
nepodkovane, oficirske, vlečne,
kmečke, plemenite in ciganske konje.
Z bajonetom vrezuješ konje
v zid svoje sobe v Hotelu Dobray.
Vrezuješ mršave in dobro rejene konje,
konje, ki se ne morejo osvoboditi vprege,
otresti jermena, rešiti biča, pozabiti ukaza,
sezuti podkve, zapustiti brazd polj, ki so jih vrezali,
in skreniti s kolesnic, ki so jih vtisnili.
Z bajonetom vrezuješ konje
v zid svoje sobe v Hotelu Dobray.
Vraziš divje konje in podivjane kobile, ki jih
drasti veter, nabrekel od semen
poplavnih gozdov in močvirskih travnikov in čret.
Vraziš vrance, ki se razpenjeni vzpenjajo na zadnje noge,
vrance, ki se povzpenjajo na druge hrbte, vraziš
čredni nagon, nezavedno željo po toploti hleva in
strah pred klavnico, ki so jo nabrusili na meje bajoneta.
(Iz zbirke Tuskulum Denisa Škofiča, Cankarjeva založba, 2023)
Hvala, ker berete Delo že 65 let.
Berite Delo 3 mesece za ceno enega.
NAROČITEObstoječi naročnik?Prijavite se
Komentarji